Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

[PERSON] (далі-позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі-відповідач) про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, посилаючись на наступне. З 21.12.2013 року позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Сімейні відносини між сторонами припиненні через несумісність характерів, відсутність взаєморозуміння, втрати почуття любові та поваги один до одного, у зв'язку з чим позивач просить суд шлюб розірвати. На даний час дитина проживає разом з позивачем та перебуває на повному її утриманню, відповідач добровільної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. У зв'язку з чим позивач просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини у розмірі у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку та доходу відповідача щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Позивач у судове засідання не з'явилася, проте надала до суду клопотання про слухання справи у її відсутність,\~\~наполягала на задоволенні позовних вимог, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, відзиву до суду не надіслав, ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками отримав, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що також підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням про вручення судової повістки, інших заяв та клопотань не надав, про причини неявки не повідомив, тому суд визнає його неявку з неповажних причин та вважає за можливосте розглянути справу у його відсутність за наявними матеріалами. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, про що 16.11.2018 року постановлено ухвалу суду. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ч.1\~ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1\~ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку, що наявні законні підстави для задоволення позову та позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. 21.12.2013 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Від шлюбу мають спільну дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження. Дитина проживає разом з матірю, тобто позивачем, що підтверджується довідкою про склад сімї. Суд вирішуючи справу по суті, застосовуючи норми матеріального права виходить з такого. Згідно до ч.2\~ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ч.1\~ст.24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Частиною 3\~статті 56 СК України\~встановлено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно ч. 2\~ст.112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~проголошена\~Конституцією України\~охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Виходячи з наведеного, враховуючи що позивач не бажає підтримувати сімейні стосунки з відповідачем та збереження даного шлюбу суперечить її інтересам, відповідач свою позицію суду не висловив, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім'ї неможливо, тому\~\~позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому\~\~ слово „сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово „союз", підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується\~\~ на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів, то суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст.180 СК України\~батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3\~ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров'я дитини, її потреби у цьому віці, стан здоров'я батька, його матеріальне становище та матеріальне становище дитини, відсутність у відповідача інших неповнолітніх дітей, на утриманні позивача інших осіб і, виходячи з принципів справедливості, добросовісності та розумності, які є одними з загальних засад регулювання сімейних відносин, призначає аліменти. Відповідно до ч. 2ст. 182\~СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»: «Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України». Батьки зобов'язані піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний , духовний та моральний розвиток. Виконання передбачених\~ст.150 СК України\~обов'язків батьків щодо виховання та розвитку дитини, пов'язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізично так і духовно. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері так і батька, причому обов'язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків. Згідно із ч. 7\~ст. 7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, зазначено, що дитина, в наслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття. Статтею 3 цієї Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 18 Конвенції зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Виходячи з наведено, беручи до уваги, що відповідач, який повідомлений належним чином про слухання справи у суді, свою позицію не висловив, відзиву до суду не надіслав, не спростував обставини на які посилається позивач, суд вважає за доцільне стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з дня пред'явлення позову та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до\~ст.191 СК України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. На підставі п.1 ч.1ст.430\~ЦПК України, рішення суду підлягає негайному виконанню по справам про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до ч.1\~ст.141 ЦПК України. З п.3 ч.1ст.5\~Закону України «Про судовий збір»\~вбачається, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення аліментів. Враховуючи те, що позов задоволено, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави суму понесених судових витрат в частині судового збору в розмірі 704,80 грн. Відповідно до ч.1\~ст.141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір за позовні вимоги щодо розірвання шлюбу у розмірі 704,80 грн., що підтверджується платіжним дорученням, доданим до матеріалів справи.

Outcome: approved