Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Покровськобагачанської сільської ради Хорольського району Полтавської області про встановлення факту належності спадкового майна спадкодавцеві та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, мотивуючи його тим, що [INFO] померла баба позивача по ліні матері, [PERSON] , останнім місцем проживання якої було [ADDRESS] . Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно в тому числі і на земельну ділянку (пай) на території Покровсько Багачанської (Тарасівської) сільської ради Хорольського району Полтавської області, яка належала їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія РЗ № 682073. В судове засідання позивач не з"явився, але в позовній заяві прохав суд провести розгляд справи за його відсутності. В судове засідання представник відповідача Покровськобагачанської сільської ради Хорольського району Полтавської області не з"явився, але подали заяву про розгляд справи за відсутності представника сільської ради. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється,що відповідає положенням ч. 2ст. 247 ЦПК України. Врахувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку відповідача, викладену у письмовій заяві, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 12.09.2005 року у Хорольській державній нотаріальній конторі відкрито спадкову справу №351/2005 до майна [PERSON] , [INFO] , дата смерті [INFO] , останнім місцем проживання якої було: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини проживала одна. Спадкова справа до майна [PERSON] , [INFO] , дата смерті [INFO] відкрита на підставі заяви про прийняття спадщини поданої позивачем, рідним онуком спадкодавця - [PERSON] , [INFO] . Інших заяв про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини у даній спадковій справі немає, позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом та єдиним спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину. [PERSON] 09.11.2004 року склала заповіт,який був посвідчений у виконавчому комітеті Тарасівської сільської ради Хорольського району Полтавської області за реєстровим № 142. У цьому заповіті [PERSON] вказала: «земельну частку пай згідно Державного акта серія РЗ №682073 виданого Тарасівською сільською радою 27.12.2002 року, та майновий пай згідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП «Тарасівське» серія [NUMBER] виданого Тарасівською сільською радою 3.11.2001р. заповідаю своєму внуку [PERSON] в цілому, що мешкає [ADDRESS] ». Відповідно до клопотання позивача та поданих документів ФОП [PERSON] виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) на спадкову земельну ділянку. Під час виготовлення вказаної технічної документації з`ясувалось, що спадкова земельна ділянка складається із двох окремих земельних ділянок, яким відповідно до Земельного кодексу України, Закону України «Про землеустрій», Постанови Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2012 року № 1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» було присвоєно окремі кадастрові номера. 04.03.2020 року позивачем нотаріусу для огляду та вирішення питання про видачу свідоцтв про право на спадщину представлено в оригіналах: Державний акт на право приватної власності на землю РЗ №682073 виданий [PERSON] Тарасівською сільською радою 27.12.2002 року на земельну ділянку площею 2,96га ( державний акт не містить інформацію про кадастровий/кадастрові номер/номери земельної/земельних ділянок) розташовану на території Тарасівської сільської ради Хорольського району Полтавської області та Витяги з Державного земельного кадастру НВ-5315662712020, НВ-5315662562020 сформовані 18.02.2020 Відділом у Хорольському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області. В ході вивчення та аналізу даних документів, що характеризують земельні ділянки встановлено, що відповідно даних вищевказаного державного акта форма власності - приватна, і земельна ділянка належить спадкодавцю, але відповідно даних Державного земельного кадастру (у вищевказаних витягах ДЗК форма власності вказана як - державна власність, а інформація про власника відсутня. Виявлені розбіжності позбавляють можливості вирішувати питання про видачу позивачу, як спадкоємцю свідоцтв про право на спадщину. Відповідно до ст. 68 ЗУ «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину встановлює склад спадкового майна, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, провадиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. У зв`язку з вище викладеними позивачу, як спадкоємцю вказаних земельних ділянок роз`яснено про його право в судовому порядку, надавши суду всі необхідні та достатні докази, вирішувати питання про спадкування земельних ділянок місце розташування: територія Тарасівської сільської ради Хорольського району Полтавської області з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Викладені обставини підтверджуються наступними письмовими доказами: Копією свідоцтва про смерть [PERSON] ; Копією державного акту на право власності на земельну ділянку; Копією паспорта та ідентифікаційного коду [PERSON] ; Копією свідоцтва про народження [PERSON] ; Копією свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] : Копією свідоцтва про народження [PERSON] ; Копією заповіту [PERSON] ; Копією витягу зі спадкового реєстру; Копією інформаційного листа Хорольської державної нотаріальної контори; Копією листа Хорольської державної нотаріально контори про порядок спадкування земельних ділянок; Копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-5315662562020; Копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-5315662761220; Копією витягу із технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим № 5324885700:00:014:0097; Копією витягу із технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим № 5324885700:00:020:0047; Копією технічної документації на земельні ділянки з кадастровими номерами 5324885700:00:020:0047, 5324885700:00:014:0097. Таким чином, виникла ситуація при якій, спадкоємець не може набути право власності на майно в порядку спадкування через нотаріальну контору. Відповідно до ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осібю право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналогічні роз`яснення викладені у п. 3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», зокрема, якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Відповідно п. 3.1 вказаного листа право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спобіг, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інетерсу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відтак, зазначена норма визначає об`єкт захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні чи невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для повновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №1-10/2004 визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Таким чином, під способами захисту суб`єктивних цивільних прав/інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться повновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та охоронюваних законом інтересів. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України випливає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом ніж той, який встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально- правових способів захисту цивільно права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8-9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13. За даних обставин суд приходить до висновку, що права позивача є доведеним, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: approved