Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

31 березня 2021 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та їх виселення. В позовній заяві покликається на ту обставину, що він зареєстрований та проживає в [ADDRESS] , разом із своїми батьками та сестрою. [INFO] у місті Володимирі-Волинську помер його дідусь [PERSON] , про що Володимир-Волинським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) було зроблено відповідний актовий запис №47 від 03.02.2020 року. За свого життя він склав заповіт, що був посвідчений нотаріально, згідно якого усе своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповів [PERSON] . Від спадщини позивач не відмовлявся, тому після відкриття спадщини в установлені законом строки подав відповідну заяву до нотаріальної контори, де 28.12.2020 року отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом. На підставі цього Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, до нього перейшло право власності на спадкове майно, належне спадкодавцеві, а саме: житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розміщений, яке було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в установленому законом порядку. Станом на дату подання позову, він є одноосібним власником нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2262148907102), а саме: житлового будинку [ADDRESS] , що стверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №239248088 від 29.12,2020 року. Будь-якого іншого житла, крім вищевказаного успадкованого житлового будинку, у його приватній власності не має. Дідусь ще за свого життя повідомляв усю родину про те, що залишить своє майно саме йому, тому про наявність заповіту в користь позивача, достеменно було відомо і відповідачам. Згідно довідки про склад сім`ї, виданої КП «Інформаційно-розрахунковий центр» Володимир-Волинської міської ради №86 від 12.01.21року, в буд. [ADDRESS] , зареєстровані відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . За свого життя дідусь позивача [PERSON] , будучи власником будинку, домігся зняття з реєстраційного обліку у своєму будинку відповідача [PERSON] , який проживає там без реєстрації, тому, він також є відповідачем у вказаному позові. Відповідачі вселилися у спірний будинок з дозволу попереднього власника- [PERSON] . Ніхто з чотирьох відповідачів, які проживають в цьому будинку, не є членом сім`ї позивача, ніколи не був таким, спільно з ними проживати позивач не має наміру, укладати договір оренди житлового приміщення або сервітуту він також не згідний. У нього з відповідачами не існує жодних договірних відносин, ні усних, ні письмових, а належне йому нерухоме майно у користуванні відповідачів перебуває не на підставі договору. Крім того, укладати такі договори у майбутньому не має наміру і законним способом не може бути зобов`язаний їх укладати. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та звільнення незаконно займаного жилого приміщення шляхом їх виселення без надання іншого житлового приміщення, є належним способом захисту його порушених прав. В телефонному спілкуванні з позивачем відповідач [PERSON] повідомив, що виселятися з будинку вони добровільно не будуть. 25 січня 2021 року з метою досудового врегулювання спору з відповідачами, ним було направлено на їхню адресу заяву-вимогу про досудове врегулювання спору з проханням виселитися та знятися з реєстраційного обліку в термін до 25 лютого 2021 року із належного йому житлового будинку. Даний лист з ідентифікатором поштового відправлення №4470242336993 був вручено особисто відповідачу [PERSON] 27 лютого 2021 року. Станом на дату звернення до суду з цим цивільним позовом, жодних дій по виселенню з належного йому будинку, відповідачі не здійснили. Крім того, як стало відомо із зведеного рахунку по комунальних платежах від 15.03.2021 року, по особовому рахунку № [NUMBER] , по адресу [ADDRESS] , рахується заборгованість по комунальних платежах у розмірі 3752,65 грн. Такими діями по невчасній оплаті комунальних послуг, відповідачі завдають йому значних матеріальних збитків, адже, у випадку пред`явлення до суду позовів від постачальників комунальних послуг, такі позови будуть пред`явлені до нього, як до власника будинку. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 16 квітня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 25 травня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідачів, у якому вони заперечують проти задоволення позову, покликаючись на ту обставину, що вказане житло є їхнім єдиним постійним місцем проживання, іншого власного житла відповідачі не мають, тому задоволення позову призведе до порушення їх житлових прав. 08 червня 2021 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідачів. 09 червня 2021 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити з викладених у позові підстав. В своїх поясненнях послались на обставини, викладені у тексті позовної заяви. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також їхній представник [PERSON] - позов не визнали, суду пояснили що вказане житло є їхнім єдиним постійним місцем проживання, в ньому вони проживають багато років, несуть витрати по його належному утриманню, сплачують вчасно комунальні платежі, іншого власного житла відповідачі не мають, тому задоволення позову призведе до порушення їх житлових прав. Просять відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, допитавши свідків, дослідивши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що в будинку [ADDRESS] , зареєстровані відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а відповідач [PERSON] проживає у ньому без реєстрації, оскільки попередній власник вказаного житлового будинку [PERSON] , домігся зняття з реєстраційного обліку у своєму будинку відповідача [PERSON] . [INFO] у місті Володимирі-Волинську помер [PERSON] , про що Володимир-Волинським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) було зроблено відповідний актовий запис №47 від 03.02.2020 року. За свого життя він склав заповіт, що був посвідчений нотаріально, згідно якого усе своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповів позивачу по справі [PERSON] . Від спадщини позивач не відмовлявся, тому після відкриття спадщини в установлені законом строки подав відповідну заяву до нотаріальної контори, де 28.12.2020 року отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом. На підставі цього Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, до нього перейшло право власності на спадкове майно, належне спадкодавцеві, а саме: житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розміщений, яке було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в установленому законом порядку. Станом на дату подання позову, він є одноосібним власником нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2262148907102), а саме: житлового будинку [ADDRESS] , що стверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №239248088 від 29.12.2020 року. Будь-якого іншого житла, крім вищевказаного успадкованого житлового будинку, у його приватній власності не має. Ніхто з чотирьох відповідачів, які проживають в цьому будинку, не є членом сім`ї позивача, ніколи не був таким, спільно з ними проживати позивач не має наміру, укладати договір оренди житлового приміщення або сервітуту він також не згідний. У нього з відповідачами не існує жодних договірних відносин, ні усних, ні письмових, а належне йому нерухоме майно у користуванні відповідачів перебуває не на підставі договору. Крім того, укладати такі договори у майбутньому не має наміру і законним способом не може бути зобов`язаний їх укладати. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та звільнення незаконно займаного жилого приміщення шляхом їх виселення без надання іншого житлового приміщення, є належним способом захисту його порушених прав. 25 січня 2021 року з метою досудового врегулювання спору з відповідачами, позивачем було направлено на їхню адресу заяву-вимогу про досудове врегулювання спору з проханням виселитися та знятися з реєстраційного обліку в термін до 25 лютого 2021 року із належного йому житлового будинку. Даний лист з ідентифікатором поштового відправлення №4470242336993 був вручено особисто відповідачу [PERSON] 27 лютого 2021 року. Станом на дату звернення до суду з цим цивільним позовом, жодних дій по виселенню з належного йому будинку, відповідачі не здійснили. З показань допитаних свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вбачається, що відповідачі постійно проживають у вказаному спірному житловому будинку. За змістом частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до глави 23 ЦК України (ст.ст.316, 317, 318, 319, 320, 321, 325) фізична особа, яка стала власником житла, мас право здійснювати право власності. Зокрема, відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1. ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Суд погоджується з доводами позивача, що у нього як власника житлового приміщення, є право вимагати захисту порушеного права власності на належне йому житлове приміщення, у даному випадку житловий будинок, від будь-яких осіб, які не є і не були членами його сім`ї, У спірних правовідносинах його права, як власника житлового будинку, захищені також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої, кожна фізична або юридична особа, має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.4, ч.5 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до абз. 2 п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02. 2014 року №5 усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом заняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жили приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення право власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичною особою померлою.» Пунктом 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З приводу заявлених мною позовних вимог, існує чітка та сформована відповідна правова позиція Верховного Суду. Перша судова палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду у постанові від 16.12.2020 р. у справі №182/7347/18 постановила: "З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ІІК України, оскільки, застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року, не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права мас вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі N 447/455/17 (провадження N14- 64цс20). Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України." В своїй постанові від 29.01.2018р., Верховний Суд, розглянувши справу № 766/1955/16-ц послався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року по справі № 6-158цс14, котра зазначає, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. З цього приводу постановлено також ухвали колегії судців судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ: - від 6 червня 2016 року, у якій суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що з припиненням права власності колишнього власника на спірне приміщення, втрачається й право користування ним у членів його сім`ї, тому відповідачка, яка вселилась до спірної квартири та проживає в ній як член сім`ї колишнього власника квартири, з яким вона перебувала в шлюбі та який розірвано, не має права користування спірною квартирою; - від 27 вересня 2016 року, у якій суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що особа, будучи членом сім`ї попереднього власника спірної квартири, із переходом права власності до нового власника, втратила право користування нею, оскільки, воно є похідним від прав власника, членом сім`ї якого вона була, а її реєстрація у квартирі обмежує право власності нового власника, зокрема, користування і розпорядження своїм майном. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] повністю узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: ¦ від 07.03. 2018 року у справі № 677/1656/15-ц; ¦ від 31.10. 2018 року у справі № 404/5252/16-ц; ¦ від 30.01. 2019 року у справі № 360/1232/16-ц. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони е: із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї, тобто право членів сім`ї власника будинку на користування цим житлом є похідним від прав власника будинку. Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у випадку смерті власника. Право власності на житловий будинок колишнього власника житлового будинку [PERSON] , з дозволу якого в спірний будинок поселились та постійно проживали відповідачі, припинилося у день його смерті [INFO] . Норми права, які регулюють дані правовідносини, не пов`язують право на користування житлом із наявністю чи відсутністю у особи іншого житла на праві приватної власності, а пов`язують право особи на користування житловим приміщенням із правом власності особи на житло, за згодою якої така особа була зареєстрована у спірному житлі. Згідно із ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто: дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права і обов`язки членів сім`ї власника будинку (квартири) регулюються ст.ст. 156, 157 Житлового кодексу Української РСР, а права і обов`язки наймачів - ст.ст. 158 - 170 Житлового кодексу Української РСР, а також, главою 59 ЦК України. В ході розгляду справи судом встановлено, що між сторонами по справі договори найму на проживання у житловому приміщенні не укладались. Ніхто з чотирьох відповідачів, які проживають в цьому будинку, не є членом сім`ї позивача, ніколи не був таким, спільно з ними проживати позивач не має наміру, укладати договір оренди житлового приміщення або сервітуту він також не бажає. Як законний власник майна, позивач обмежений у праві користування та розпорядження належним йому майном, оскільки, відповідачі проживають у належному йому житловому будинку і порушують його право власності, здійснюють перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження його майном, а тому, мають бути визнані такими, що втратили право на користування спірним житловим будинком з подальшим виселенням, оскільки, будь-яким іншим шляхом усунути порушення права приватної власності позивача є неможливим. За таких обставин справи суд приходить до висновку про повне задоволення позовних вимог. Судові витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору, суд покладає на відповідачів у рівних частинах. На підставі викладеного, ст.ст. 16,316-321, 325,383,346 ЦК України, ст.ст.116, 1500, 156, 157 ЖК України,

Outcome: approved