Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

14 вересня 2016 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 07 червня 1969 року уклала шлюб з відповідачем, зареєстрований Дзержинським рай бюро РАЦС м.Кривого Рогу. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Шлюбні стосунки фактично припинено у липні 2010 року, спільне господарство не ведеться, незважаючи на проживання в одній квартирі. Подальше збереження шлюбу неможливо, оскільки між сторонами втрачене взаємне порозуміння, повага та почуття одне до одного. Просила шлюб розірвати, прізвище після розірвання шлюбу залишити «[PERSON]», стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав викладених в позовній заяві, зазначила, що збереження шлюбу не можливо. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти розірвання шлюбу на момент розгляду справи, зазначив, що не бажає розривати шлюб до Нового Року. Суду пояснив, що пенсію, яку він отримує він позивачці не дає. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 07 червня 1969 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.5). Сторони від шлюбу не мають неповнолітніх дітей. Відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" (далі - Постанова Пленуму), вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов'язком. Так, позивачка займає категоричну позицію щодо розірвання шлюбу, заперечує будь-яку можливість для примирення з відповідачем, зазначає, що примирення не можливе через постійні сварки та виклики поліції, що негативно впливає на дітей. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.3,4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно п. 10 Постанови Пленуму проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що з липня 2010 року, незважаючи на проживання за однією адресою сторони фактично не підтримують шлюбно-сімейних стосунків, не ведуть спільного господарства, між подружжям постійно виникають сварки, які призводять до виклику працівників поліції, що не заперечувалось сторонами у судовому засіданні. В ході розгляду справи судом не встановлено обставин, які свідчать про те, що надання строку для примирення сторонам дійсно допоможе збереженню сім`ї, оскільки їх шлюб носить формальний характер, а розірвання шлюбу буде суперечити моральним засадам суспільства. Також, суд вважає, що категоричне небажання позивачки перебувати у шлюбі з відповідачем має істотне значення для вирішення даної справи, так як покладати на позивачку обов'язок збереження сім'ї при наявності на це її категоричного заперечення не можна, оскільки це не відповідає вимогам СК України. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що причина розладу подружніх відносин між сторонами є справжньою, глибинною, подружжя фактично припинили спільне проживання і сімейне життя з поважних причин, а також встановлено у судовому засіданні, що сторони не підтримують сімейних відносин, в зв'язку з чим суд прийшов до висновку, що у даний час шлюб носить формальний характер, подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому вважає, що шлюб між сторонами повинний бути розірваний. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд керується ст. 88 ЦПК України та стягує з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] сплачені судові витрати по справі (а.с.1).

Outcome: approved