Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Мукачівського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди. Позов мотивований тим, що з 03 травня 2003 він працював у Мукачівському УВП УТОС на посаді юрисконсульта. 30 листопада 2020 року директор підприємства Дейчук Д.О. видав наказ № 10/К про звільнення його з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, вважає даний наказ незаконним та необгрунтованим, оскільки прийнятий з порушенням норм трудового законодавства. Зазначає, що необхідною умовою при звільнення працівника з роботи за пунктом 1 статті 40 є наявність на підприємстві змін в організації виробництва і праці. Вказує на те, що ніяких змін в організації виробництва та праці не відбувалось, також не мали місця скорочення численності та штату працівників, а навпаки на підприємстві було прийнято іншого юриста, який представляє інтереси даного підприємства. Також посилається, що відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП про звільнення у зв`язку з скороченням чисельності або штату на підприємстві, в установі, організації працівники попереджаються не пізніше ніж за два місяці та одночасно працівникам пропонується інша робота на тому ж підприємстві, дані вимоги були порушені, оскільки йому не було запропоновано іншої роботи. Також не було згоди профспілки, членом якої він є. Крім того, вказує, що директором порушені вимоги ч. 3 ст.40 КЗпП України, в якій зазначено, що не допускається звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності та у період перебування у відпустці. Враховуючи те, що з 30.11.2020 року по 09.12.2020 року він перебував на лікарняному, то ж його звільнення із цих підстав також було незаконним. Враховуючи вищенаведене з урахуванням уточнених позовних вимог просить визнати наказ № 10/К від 30.11.2020 року незаконним та скасувати його, поновити його на посаді юрисконсульта Мукачівського УВП УТОС та стягнути з Мукачівського УВП УТОС 10 000,00 моральної шкоди. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 05.01.2021 року прийнято справу до провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідач відзиву на позовну заяву не подав. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно статті 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору. Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією. При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури. Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Судом встановлено, що згідно із попередженням від 23.09.2020 року адміністрація УВП «УТОС» повідомила позивача про скорочення посади, яку він займає, відповідно до наказу № 1/ОД від 16.03.2020 року, та відсутність вакантних посад, які б могли бути запропоновані йому для подальшого працевлаштування, а також про подальше розірвання трудового договору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з скорочення чисельності посад (а.с. 6). Позивач в позовній заяві не зазначає про недотримання відповідачем строку попередження про майбутнє звільнення, разом з тим посилається, що відповідачем було порушено вимоги ст. 49-2 КЗпП України, оскільки йому не було запропоновано іншу роботу. Однак як вбачається з самого попередження такі посади на підприємстві відсутні. Наказом від 30.11.2020 року № 10/К звільнено [PERSON] , юрисконсульта, 30 листопада 2020 року у зв`язку з скорочення штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку (а.с. 5). Проте, як вбачається з листка непрацездатності серії АЛВ № 539665 [PERSON] хворів з 30.11.2020 року до 09.12.2020 року (а.с. 9). При таких обставинах, звільнення позивача проведено у період його непрацездатності. Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Рішенням Конституційного Суду № 6-р(II)/2019 від 04 вересня 2019 року положення частини третьої статті 40 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними). При цьому слід приймати до уваги, що встановлені частиною третьою статті 40 КЗпП України правила про недопустимість звільнення працівника у період його непрацездатності стосуються як передбачених статей 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40 заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності або відпустки. При таких обставинах, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку, свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. У відповідності до положень частини першої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Отже, враховуючи вказані норми матеріального права, належним чином оцінивши докази, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд приходить до висновку про порушення трудових прав [PERSON] при його звільненні, оскільки таке звільнення відбулось під час тимчасової непрацездатності позивача, що у відповідності до положень статті 235 КЗпП України є підставою для відновлення порушених прав працівника та поновлення його на посаді юрисконсульта зі скасуванням наказу про його звільнення з роботи. Разом з тим, посилання позивача, що згідно із Постановою Президії ЦП УТОС № 3-10 від 20.03.2007 року на підприємствам УТОС не слід скорочувати посади юристів суд не може брати до уваги, оскільки судом не вирішується питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Також позивачем посилаючись на обставини, що на підприємстві були відсутні зміни в організації виробництва і праці, відсутнє скорочення чисельності та штату працівників, проте жодних доказів на їх підтвердження суду не надав, клопотання про їх витребування не подавав. Також позивачем не було доведено обставини, на які він посилався, що відповідачем було порушено вимоги ст. 43, 252 КЗпП України. Щодо відшкодування на користь позивача моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до п.4 цієї Постанови у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. У свою чергу позивачем всупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надано суду жодного доказу на підтвердження завдання йому моральних та фізичних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 2102,00 гривень.

Outcome: approved