Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому вказує що з 16.08.2008 року працював у філії «Вінницятрансприлад» ПАТ «Українська залізниця» на посаді юрисконсульта. 27.04.2016 року ним була надіслана відповідачу заява в якій просив звільнити його із посади за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України. Листом в.о. начальника філії «Вінницятрансприлад» від 4 травня 2016 року йому відмовлено у задоволенні заяви про звільнення за власним бажанням з тієї підстави, що його вже звільнено 28.04.16 року за прогули. Даний наказ ним було оскаржено до Тиврівського районного суду. Під час судового слухання, по даній ц/справі за його позовом до відповідача про визнання незаконним наказу від 28.04.16 р. за № 211-К та скасування його, представником відповідача [PERSON], 21 липня 2016 року надано копію його ( [PERSON]М.) трудової книжки, з якої зясувалось, що оскаржуваний наказ про звільнення за прогули від 28.04.2016 року за № 277-К скасований відповідачем, а 30 травня 2016 року видано інший наказ за № 352-К , про його звільнення з 13 травня 2016 року за п.4 ст.40 КЗпП України (за прогул). Зазначив, що в судовому слуханні ц/справи за № 145/838/16-ц, яке відбулось 21 червня 2016 року, представник відповідача про такий наказ суд не повідомив, хоч зобовязаний був це зробити. Таким чином, він лише 21 липня 2016 року, через свого представника, дізнався про наказ від 30 травня 2016 року. Відповідач визнає факт отримання його заяви датованої 27.04.2016 року, про що вказує у своєму листі від 04.05.2016 року, проте не звільняє його через 2 тижні 13 травня 2016 р., як передбачено ст.38 КЗпІІ України, а натомість видає наказ про звільнення за прогули. Просить зобовязати відповідача скасувати наказ від 30.05.2016 року за № 352-К про звільнення [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України. Зобовязати відповідача поновити його на посаді юрисконсульта філії «Вінницятрансприлад» ПАТ "Українська залізниця" та змінити формулювання причин звільнення, тобто звільнити з даної посади за власним бажанням, згідно із ст. 38 КЗпП України. Стягнути з відповідача на його користь належне відшкодування за вимушений прогул в розмірі середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. В подальшому представник позивача [PERSON] уточнила позовні вимоги. Просить зобовязати відповідача скасувати наказ від 30.05.2016 року за № 352-К про звільнення [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України. Зобовязати відповідача змінити формулювання причин звільнення, тобто звільнити позивача з посади юрисконсульта філії «Вінницятрансприлад» ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» України, з 13.05.2016 року. Також нею в поданій заяві змінено підстави позову, зазначено, що позивач є депутатом Тиврівської районної ради, а відтак - відповідно до ст..ст.31,33 ЗУ » Про статус депутатів місцевих рад» його звільнення слід було погоджувати із радою де він є депутатом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала та пояснила, що [PERSON] працював на посаді юрисконсульта філії «Вінницятрансприлад» часто хворів, 27.04.2016 року вирішив звільнитись за власним бажанням, про що поштою подав письмову заяву. Після цього він раптово захворів і звернувся в лікарню, де отримав листок непрацездатності із 28.04.16 по 12.05.2016 року. Про дану обставину він повідомив по телефону інспектора по кадрах [PERSON], а 13.05.2016р. поштою направив лікарняний лист на підприємство, однак його звільнили не з 13.05.2016р., а з 28.04.2016 року і не за власним бажанням, а за прогули. Вважаючи своє звільнення незаконним [PERSON] звернувся з позовом до суду і, оскільки він вже був звільнений, то на роботу до відповідача не виходив, а намагався захистити свої порушені права, дізнавшись, що наказ про його звільнення від 28.04.2016 року скасований відповідачем, подав до суду заяву про залишення даного позову без розгляду. Відповідач не задовільнив його заяву датовану 27.04.2016 р., не змінив формулювання його звільнення, а видав наказ від 30 травня 2016 року за № 352-К про його звільнення за прогули з 13 травня 2016 року за п.4 ст.40 КЗпП України. Даний наказ є незаконним, оскільки [PERSON] 13.05.16р. не міг прогулювати робочий день через те, що вже був звільнений із роботи, наказ про його звільнення від 28.04.2016р. скасований відповідачем лише 26.05.2016 року після його звернення до суду. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав і пояснив, що позивач ніколи не повідомляв відповідача про те, що він є депутатом Тиврівської районної ради. Із липня 2015 року позивач перебуває у відпустці та на лікарняному. Подавши заяву про відпустку, [PERSON] періодично надсилає на підприємство лиски непрацездатності із різних лікувальних закладів і різних районів. Всього надіслав 20 таких листків. Всі надсилав із запізненням, а дні коли позивач мав вийти на роботу підприємство зараховувало йому в рахунок відпустки. Сам відповідач на телефонні дзвінки не відповідав і на підприємство не дзвонив. Останній листок непрацездатності з відміткою приступити до роботи 13 травня 2016р., надісланий ним поштою в кінці травня місяця. Тобто на день звільнення 28.04.2016р. про даний листок адміністрації підприємства відомо не було. На письмові звернення підприємства не реагував, матеріальні цінності не здавав, обхідний лист не отримував. Не зявився на підприємство і для дачі пояснень з приводу порушень виявлених під час перевірки, не надав адекватних пояснень і поштою. Після отримання лікарняного за період із 28.04.2016 р. по 12.05.2016р. наказ про звільнення був скасований. По заяві позивача про його звільнення із 12.05.2016р. йому необхідно було відпрацювати 2 тижні, тому останній день вказаного строку мав закінчитись о 17 годині 13.05.16р., однак [PERSON] ні в цей день, ні в наступні дні до роботи не приступив, що стверджується табелем обліку робочого часу за травень 2016 року та відповідними Актами перевірок. Доказів поважності причини не виходу не роботу не надав, тому наказом в.о. начальника філії «ВІННИЦЯТРАНСПРИЛАД» № 352-к від 30.05.2016р., його звільнено із посади з 13.05.2016р на підставі п.4ст.40 КЗпП України, за прогул без поважних причин. Вислухавши учасників процесу дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. [PERSON] працював на посаді юрисконсульта ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» філія «ВІННИЦЯТРАНСПРИЛАД». 28.04.2016 року наказом в.о. начальника філії № 277-к [PERSON] звільнено із посади на підставі п.4ст.40 КЗпП України, за прогул без поважних причин. Про даний наказ [PERSON] направлено повідомлення, що не заперечується сторонами. 29.04.2016 року філією «ВІННИЦЯТРАНСПРИЛАД» поштою отримано від [PERSON] заяву датовану 27.04.2016р. в якій він просить звільнити його із посади юрисконсульта (а.с. 56) за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України із 12.05.2016 року. 04.06.2016р. за вих. № кадр-51/60/2348 на адресу позивача направлено листи за підписом в.о. начальника філії «ВІННИЦЯТРАНСПРИЛАД» та головного інженера, якими повідомлялося [PERSON] про те, що йому відмовлено в задоволенні заяви про звільнення за власним бажанням, оскільки його звільнено згідно наказу № 277-к від 28.04.2016 року на підставі ст..ст. 147,148 КЗпП України, про що його вже було повідомлено листом від 28.04.2016р. №Кадр 51/27/2329. Також, повторно вимагалось дооформити листки непрацездатності здані на підприємство раніше, а також ті, які він не повертає із грудня 2015 р. Із 28.04.2016 р. по 12.05.2016 р. [PERSON] хворів та перебував на амбулаторному лікуванні, що стверджується листком непрацездатності (а.с. 57), який позивачем направлено філії «ВІННИЦЯТРАНСПРИЛАД», а 20.05.2016р. він звернувся в Тиврівський районний суд із позовом до ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ», про скасування наказу № 277-к від 28.04.2016 року про звільнення та поновлення на роботі (справа 145/838/16-ц). 26.05.2016 року наказом в.о. начальника філії «ВІННИЦЯТРАНСПРИЛАД» № 343-к (а.с. 85) скасовано наказ № 277-к від 28.04.2016 року, підставою скасування, був надісланий [PERSON] листок непрацездатності за період із 28.04.2016 р.по 12.05. 2016 року. Наказом в.о. начальника філії «ВІННИЦЯТРАНСПРИЛАД» № 352-к від 30.05.2016р. (а.с.99), юрисконсульта [PERSON] звільнено із посади з 13.05.2016р. на підставі п.4ст.40 КЗпП України, за прогул без поважних причин. Прогулом є відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин ( п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України ). Проте, станом на 13.05.2016року позивач не перебував на робочому місці, так як вважав себе звільненим згідно наказу від 28.04.2016 року, а відтак його відсутність на робочому місці була зумовлена поважними причинами, тобто така відсутність не може бути визнана прогулом з огляду на положення п. ч.1 ст. 40 КЗпП України. Згідно ст. 241-1 КЗпП \~строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день. \~Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачем вірно визначено, що 14 день перебування позивача на роботі є 13.05.16. р., однак за викладених вище обставин, суд вважає недоведеним факт прогулу позивачем без поважних причин 13 травня 2016 року, а оскільки 14 та 15 травня 2016 року є вихідними днями (субота, неділя) [PERSON] підлягає звільненню із 16 травня 2016 року. Посилання сторони позивача як на підставу позову на те, що позивач є депутатом Тиврівської районної ради , зроблене після початку розгляду справи по суті, а тому, відповідно до ст. 31 ЦПК України, судом у даній справі не досліджується.

Outcome: approved