Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

19 лютого 2017 р. [PERSON] звернулася до суду з таким позовом до відповідача. В обґрунтування своїх вимог вказала, що [INFO] помер її батько - [PERSON], після смерті якого їй у спадок за заповітом дістався житловий будинок [ADDRESS] що належав батькові на праві власності. Вказала, що своєчасно звернулась до нотаріальної контори щодо успадкування майна після смерті батька, але їй в цьому було відмовлено, оскільки на все майно, що належало батькові відділом ДВС накладено арешт у зв'язку з відкритим виконавчим провадженням, де з батька примусово стягували на користь Товариства гроші в сумі 1 049,32 грн. Стверджує, що сплатила борг по зобов'язанням батька, але на цей час виконавче провадження закінчено, а тому відділ ДВС не має змоги винести постанову про зняття арешту з майна. З посиланням на ці обставини та статті 16, 321 і 391 ЦК України просить суд зняти арешт зі спірного нерухомого майна. У судове засідання позивач не з'явилася, але її представник ([PERSON].) надав суду заяву, в якій позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі, а справу розглянути за його відсутності. Представник Товариства у судове засідання не з'явився, але надали суду письмове клопотання про розгляд справи без участі їх представника та письмове заперечення, в якому вимоги не визнали, оскільки Товариство є неналежним відповідачем у цій справі, так як предметом позову не є спір про право на майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку відділу ДВС. Так, вказують, коли відділу ДВС стало відомо про смерть боржника, державний виконавець зобов'язаний був зупинити провадження у справі, а не закрити та замінити боржника правонаступником (спадкоємцем). Крім того, державний виконавець своїй постанові про закриття виконавчого провадження вказав про припинення чинності арешту щодо майна боржника, одна подальші дії щодо припинення обтяжень на майно не здійснив. Третя особа - відділ ДВС у судове засідання представника не надіслали. Дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2013 р. частково задоволено вимоги товариства з додатковою відповідальністю „Страхова компанія „Наста", вирішено стягнути з [PERSON] на користь Товариства у рахунок відшкодування витрат, пов'язаних зі сплатою страхового відшкодування - 1 006,40 грн, а також судові витрати в розмірі 42,92 грн. Вказане рішення сторонами в апеляційній інстанції не оскаржувалось і було звернено до примусового виконання. 23 червня 2014 року ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області замінено сторону виконавчого провадження, а саме, з товариства з додатковою відповідальністю „Страхова компанія „Наста" на товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». 07 жовтня 2015 року постановою державного виконавця ДВС було відкрито виконавче провадження про стягнення грошових сум з [PERSON], а 16 жовтня 2015 року державним виконавцем ДВС накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження. [INFO] [PERSON] помер у м. Нова Одеса Миколаївської області Спадкоємцем майна померлого за заповітом є його донька - [PERSON], тобто позивач у справі. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV від 21.04.1999 р., який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі смерті, оголошення померлим чи визнання безвісно відсутнім стягувача або боржника, або припинення юридичної особи, якщо встановлені судом правовідносини допускають правонаступництво. Таким чином, у зв'язку зі смертю боржника державний виконавець у обов'язковому порядку зобов'язаний був зупинити виконавче провадження до встановлення правонаступників боржника. Проте, у супереч цьому, 25 листопада 2015 р. державний виконавець ДВС виніс постанову, якою закінчив виконавче провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV від 21.04.1999 р.) у зв'язку зі смертю боржника. Зі змісту постанови державного виконавця ДВС видно, що разом із закінченням виконавчого провадження раніше накладений арешт на майно боржника є припиненим. Проте, ця постанова не надана державному реєстратору для зняття обтяжень з майна боржника. Судом з'ясовано, що 17 січня 2017 р. позивач погасила у повному обсязі борг перед Товариством по зобов'язанням батька. Але, до цього часу арешт з майна, що належить [PERSON] не знято, що позбавляє позивача права на його успадкування в установленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. В силу ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду ч. 5 ст. 60 Закону). Виходячи зі змісту ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 2 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов за цією нормою може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону, договору або іншій законній підставі майно, що не належить боржнику. Отже, стаття 60 Закону України «Про виконавче провадження» не регулює правовідносин, які виникли у цьому спорі з урахуванням відсутності незавершеного виконавчого провадження, погашення боргу та перешкод у реалізації права власності колишнього боржника. Разом з тим, відповідно до ст. 16 ЦК України загальним способом захисту порушених цивільних прав є припинення дій, які порушують право, та відновлення становища, яке існувало до порушення. Право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном передбачено і статтею 391 ЦК України. Таким чином, виходячи з того, що [PERSON] не має жодних зобов'язань перед стягувачем, механізм зняття арешту державним виконавцем відсутній, а у інший спосіб усунути перешкоди, які є наслідками застосованих обтяжень неможливо, суд дійшов висновку, що задоволення позову про зняття арешту з майна є припиненням дій, які порушують право власності, що передбачено статтями 16 і 391 ЦК України. Доводи Товариства про те, що воно є неналежним відповідачем у справі не можуть бути підставою для відмови в позові [PERSON] у захисті права власності. До того ж жодні права відповідача судовим рішенням не порушуються.

Outcome: approved