Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

19 лютого 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що йому на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS]. В зазначеному будинку зареєстровані його син, [PERSON], колишня дружина сина [PERSON], їх малолітні діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. На початку 2014 року сім'я [PERSON] та [PERSON] розпалась, і вони одразу добровільно припинили користуватися житловим будинком [ADDRESS]. Відповідачі не проживають в зазначеному будинку без поважних причин понад рік, місцем проживання неповнолітніх дітей відповідачів є місце проживання їх батьків. На сьогоднішній день він позбавлений вільно володіти, користуватись та розпоряджатись власним майном. За таких обставин просить позбавити [PERSON], [PERSON] права користування житловим приміщенням. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та пояснив, що відповідач [PERSON] його син, а відповідач [PERSON] колишня дружина сина. Сім'я [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживали у будинку [ADDRESS], який належить йому на праві власності. На початку 2014 року їхня сім'я розпалась, і вони одразу припинили користування житловим будинком, виїхали з домоволодіння. Будь-якої домовленості про те, що відповідачі можуть бути відсутніми понад один рік за місцем проживання по [ADDRESS], у них не було. Вважає, що оскільки відповідачі понад рік без поважних причин не проживали у вказаному житловому будинку, то вони втратили право користування цим житлом, а тому просить позбавити відповідачів права користування жилим приміщенням. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні висловила думку про те, що позов слід задовольнити. В судове засідання відповідачі [PERSON], [PERSON] не з'явились, були повідомлені про час та місце судового розгляду у порядку, передбаченому ст. 74 ЦПК України, а тому вважається належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідачів не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. В судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що він проживає по сусідству із позивачем [PERSON], по [ADDRESS], підтверджує, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] з лютого 2014 року виїхали з постійного місця проживання по [ADDRESS], і більше він їх не бачив. Свідок ствердив, що [PERSON] та позивач є членами однієї родини, спільно проживали, вели спільне господарство. Також свідок [PERSON] показав, що відповідачі виїхали з будинку з будинку добровільно, наскільки йому відомо бу3дь-яких перешкод для повернення у них немає. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона проживає по сусідству із позивачем [PERSON], по [ADDRESS], може ствердити, що відповідачів [PERSON], [PERSON] та їх діти [PERSON] та [PERSON] за цією адресою не проживають з лютого 2014 р. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності та їх обтяжень, власником житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, за адресою: [ADDRESS], зареєстрований на ім'я [PERSON] (а.с.28). З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON], є сином позивача [PERSON].(а.с.10) Відповідачі [PERSON], та [PERSON] перебували у шлюбі з 28 лютого 2009 року, згідно рішення Слов'янського міськрайонного суду від 12 грудня 2014 року, шлюб між ними було розірвано.(а.с.18) У відповідності до записів домової книги по [ADDRESS], [PERSON], та [PERSON], зареєстровані у будинку з 31 березня 2010 року. Згідно акту б/н від 17 лютого 2015 року, виданого головою комітету мікрорайону «Ж/Д №2» м. Слов'янська та у відповідності до позначки на повістці, яка зроблена головою комітету, [PERSON], [PERSON], зареєстровані за адресою: [ADDRESS], однак з лютого 2014 року за вказаною адресою не проживають, особистий речей у приміщенні будинку немає. (а.с.4) Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Згідно зі ст.ст.379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст.150 Житлового Кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місцем проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; Особою визнається - фізична особа; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У відповідності до п.33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном(речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У відповідності до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. У судовому засіданні достовірно встановлено і вказані обставини не спростовані відповідачами, що [PERSON] є членом родини позивача [PERSON], а [PERSON] є колишнім членом позивача [PERSON]. Відповідачі залишили місце проживання по [ADDRESS] на початку лютого 2014 року добровільно, і без будь-яких поважних причин не проживають у будинку по [ADDRESS] по даний час, тобто понад рік. Наведені обставини підтверджуються показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], які суд приймає до уваги, оскільки вони дані під присягою та не суперечать іншим зібраним доказам по справі, не містять внутрішніх протиріч та узгоджуються між собою, підтверджується актом обстеження місця проживання від 17 лютого 2015 року. Та обставина, що відповідачі не є власниками будинку, розташованого по [ADDRESS], підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державним актом на право власності на земельну ділянку, з яких вбачається, що право власності на вказаний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], - належить позивачу на праві власності. Судом також не встановлено, що між позивачем та відповідачами існує домовленість про те, що відповідачі можуть бути відсутні понад рік за місцем проживання по [ADDRESS]. Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності та відповідні ним норми чинного законодавства, роз'яснення Пленуму ВССУ, суд дійшов до висновку, що відповідачі втратили право користування жилим приміщенням у будинку, розташованому по [ADDRESS], а тому позов про позбавлення права користування відповідачів спірним житловим приміщенням є обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Крім того, у відповідності із ст. 81, 88 ЦПК України, суд стягує з відповідачів в прибуток держави судовий збір в сумі по 121 грн. 80 коп. з кожного. На підставі наведеного,

Outcome: approved