Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

[PERSON] ( [INFO] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] , засоби зв`язку: ( 096) 665-58-56, електронна адреса та пошта відсутні) звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом вказавши, що вона є власником житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку, окрім неї, зареєстрований та проживає її чоловік [PERSON] , а також зареєстровані, але приблизно з 2000 року по даний час не проживають її син - [PERSON] , [INFO] та син її чоловіка - [PERSON] , [INFO] . Як її син, так і син її чоловіка після відбуття строкової служби в збройних силах поїхали на заробітки, спочатку зрідка приїжджали, а з 1996 року [PERSON] , з 2000 року [PERSON] перестали відвідувати їх, а в даний час їх місцезнаходження їй невідоме. Хоча відповідачі і зареєстровані в даному будинку, але фактично не проживають у її будинку майже 19 років, не беруть участі у його утриманні, що спричиняє їй певні незручності. Так, на протязі цього часу вона щорічно зверталася до депутата міської ради, який складав акт про відсутність відповідачів за місцем реєстрації, на підставі якого вона отримувала субсидію на оплату комунальних послуг. В минулому році їй пояснили, що акт депутата уже до уваги прийматися не буде, а тому вона змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Позивач з урахуванням позовних вимог просить суд визнати відповідачів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: будинок [ADDRESS] , що на праві власності належить позивачу, внаслідок їхньої відсутності більше року. Відповідно до ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Ухвалою суду від 11.10.2019 провадження по вищезазначеній справі відкрито та ухвалено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом розглядати у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті Звенигородського районного суду Черкаської області. Таким чином відповідачі були належним чином повідомлені про дату, місце та час розгляду справи. Відповідачам було надано строк для надання відзиву на позовну заяву. Однак, у зазначений строк відзив на позовну заяву відповідачами не надано, тому відповідно до ч.8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд вважає, що справу можна розглянути за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 12.11.1993 року, витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, позивач [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: будинок [ADDRESS] (а.с.6-9). Як вказує позивач, в даному будинку, окрім неї, зареєстрований та проживає її чоловік [PERSON] , а також зареєстровані, але приблизно з 2000 року по даний час не проживають її син - [PERSON] , [INFO] та син її чоловіка - [PERSON] , [INFO] . Як її син, так і син її чоловіка після відбуття строкової служби в збройних силах поїхали на заробітки, спочатку зрідка приїжджали, а з 1996 року [PERSON] , з 2000 року [PERSON] перестали відвідувати їх, а в даний час їх місцезнаходження їй невідоме. Хоча відповідачі і зареєстровані в даному будинку, але фактично не проживають у її будинку майже 19 років, не беруть участі у його утриманні, що спричиняє їй певні незручності. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члені сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналізуючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності судом встановлено, що відповідно до акту складеного депутатом Звенигородської міської ради Табацьким О.Ю. в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] від 17.09.2019 року вбачається, що в будинку [ADDRESS] зареєстровані: - [PERSON] , але за даною адресою не проживає з 2000 року; - [PERSON] , але за даною адресою не проживає з 1996 року ( а.с.12). Аналогічне підтверджено копією будинкової книги /а.с.10-11/. Таким чином судом встановлено, що відповідачі, які зареєстровані за адресою: будинок [ADDRESS] , не проживають в ньому без поважних причин - [PERSON] з 2000 року, [PERSON] з 1996 року і тому втратили право на користування цим житлом. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов слід задовольнити та визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: будинок [ADDRESS] та належить [PERSON] , [INFO] . На підставі наведеного, ст. 167 ЖК України, ст. 317, 319, 321, 379, 382, 391, 405 ЦК України, Правовими позиціями висловленими судовою палатою у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ (справи пов`язані із застосуванням норм про захист права власності), правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року, ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 247, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved