Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

19.04.2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 72418,64 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову посилається на те, що 08.10.2010 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 2100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, взятих на себе зобов`язань відповідач не виконував, в результаті чого виникла заборгованість, яка станом на 28.02.2018 року становить 72418,64 грн., і яка складається з заборгованості за кредитом 907,64 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом - 62629,99 грн., 4956,31 грн. - заборгованість за пенею, штрафу (фіксована частина) 500 грн., штрафу (процентна складова) 3424,70 грн.. Наслідками порушення відповідачем зобов`язання щодо повернення суми кредиту є право позивача вимагати його повернення та штрафних санкцій за невиконання умов договору, а тому просить суд постановити рішення, яким стягнути вказану заборгованість, а також понесені судові витрати. 10.08.2018 у даній справі було винесено заочне рішення, яке ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13.08.2020 - скасовано. 23.09.2020 від представника відповідача - [PERSON] надійшов відзив на позов в якому, зокрема, вказує на те, що відповідач 08.10.2010 отримав кредит у розмірі 2100 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте, відповідач не звертався до банку з метою отримання кредиту. Банківська картка оформлялась ним для отримання соціальних виплат. Він підписав заяву на оформлення банківської картки і йому таку картку видали, у той же час не надали примірника підписаної ним заяви, а також умов та правил надання банківських послуг. Нарахована позивачем заборгованість базується на складеному ним розрахунку, який не підтверджено належними доказами, а саме: в який спосіб та коли саме відповідач отримував кредитні кошти. Сам по собі факт встановлення кредитного ліміту на картку у розмірі 2100 грн не підтверджує факту отримання кредитних коштів, і відповідно виникнення кредитних зобов`язань перед банком. Також позивач стверджує, що кредит було укладено у 2010 році, він звернувся до суду лише у 2018 році, тобто значно пізніше, ніж закінчився строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. 28.09.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив в якій позивач вказує на те, що зміст кредитного договору зафіксовано у декількох документах: у Заяві позичальника, Умовах та правилах надання банківських послуг та тарифах, з якими відповідач був ознайомлений та згідний, що затвердив своїм підписом. За допомогою встановлених ключів до карткового рахунку, відповідачу надано можливість здійснювати Дистанційне обслуговування. Таким чином Банк забезпечив Позичальнику можливість доступу до карткового рахунку різними можливими шляхами, зокрема за допомогою Карти та фінансового телефону на який приходить динамічний (змінюваний) ОТП - пароль. Відповідно до виписки по рахунку вбачається активне використання відповідачем кредитного рахунку, а саме: зняття готівки у банкоматах, (01.08.2011), поповнення кредитного рахунку ( 30.08.2011). Що стосується строку позовної давності то вважає, що жодного строку банком не пропущено, оскільки строк дії випущеної картки до останнього дня 06.2015, а позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 13.04.2018. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Позов підтримує у повному обсязі. Представник відповідача - [PERSON] позову не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов. Вважає, що підстав для стягнення заборгованості з відповідача не має, а тому просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріли справи, безпосередньо дослідивши докази, дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково. Матеріалами справи встановлено, що 08.10.2010 року між позивачем Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір №б/н про отримання кредиту відповідно до Анкети-заяви, з пам`яткою клієнта про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг», Правил користування платіжною карткою та «Тарифами обслуговування кредитних карт « Універсальна, 55 днів пільгового періоду», на підставі якого відповідач отримав кредитну карту відповідно до Тарифів у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява-анкета разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ними договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідач фактично скористався лімітом кредитування, про що свідчить виписка з особового рахунку клієнта та розрахунок суми заборгованості. Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що в порушення умов вказаних кредитного договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, допустив прострочення повернення кредиту із його складовими частинами, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 28.02.2018 року становить 72418,64 грн., і складається з заборгованості за кредитом 907, 64 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом - 62629,99 грн., 4956,31 грн. - заборгованість за пенею, штрафу (фіксована частина) 500 грн., штрафу (процентна складова) 3424,70 грн.. Заборгованість нарахована з урахуванням положень ст. 534 ЦК України щодо черговості погашення вимог за грошовим зобов`язанням. Таким чином судом встановлено, що відповідачем порушено умови кредитного договору, а тому порушене право позивача підлягає судовому захисту. Так, умовами даного кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний сплачувати заборгованість за кредитом і проценти за користування ним у строки, в розмірі та валюті, як це було визначено договором. Однак, такого свого обов`язку відповідач не виконував. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. А належним виконанням зобов`язань з боку відповідача є повернення кредиту та сплата відсотків за користування кредитними коштами у строки, в розмірі та в валюті, визначеними в кредитному договорі. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, тобто зобов`язання за кредитним договором припиняється лише виконанням, проведеним відповідно до умов договору, а саме: поверненням кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом у строки, в розмірі та валюті, передбаченими в Кредитному договорі. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Дана позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року № 6-2003цс15. З огляду на вищевказане суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача штрафу (фіксована частина) - 500 грн., а також штрафу (процентна складова) - 3424, 70 грн. задоволенню не підлягають. В той же час є підставними вимоги про стягнення решти заборгованості, що становить 68493,94 грн. За замістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача 1762 грн. судового збору.

Outcome: approved