Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

21.12.2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої вказала, що вона є власницею квартири [ADDRESS] , в якій, також, з 2017 року зареєстроване місце проживання її рідного брата відповідача [PERSON] . Однак, з 2019 року відповідач за адресою своєї реєстрації не проживає, будь-яких його речей в помешканні немає, останній не бере участі в утриманні будинку та оплаті комунальних послуг, проте добровільно знятися з реєстраційного обліку бажання не виявляє. Зазначені обставини порушують її право власності, а тому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . До початку судового засіданні представником позивача було подано до суду заява з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Щодо постановлення заочного рішення не заперечує (а.с. 31). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час, місце слухання справи повідомлявся належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позовну заяву від нього на адресу суду не надходили. Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного. Згідно вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] , являється власницею квартири [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 29.03.2016 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Онищук І.П., зареєстрованим в реєстрі за № 637 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 56519811 від 01.04.2016 року (а.с. 4-6). Як вбачається з будинкової книги для прописки громадян, проживаючих у квартирі [ADDRESS] , у даному житловому приміщенні також зареєстрований, зокрема, відповідач [PERSON] , [INFO] (а.с. 7-8). Як вбачається із повідомлення Луцького ВП ГУНП у Волинській області, в ході проведення перевірки з приводу звернення [PERSON] щодо підтвердження факту не проживання, яке зареєстровано в ЄО Луцького ВП ГУНП у Волинській області № 33135 від 07.09.2020 року, було встановлено, що брат останньої [PERSON] , [INFO] з липня 2011 року та по даний час не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Вищевказана норма чинного законодавства кореспондується з положенням ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] будучи членом сім`ї позивачки (братом) без поважних причин не проживає за місцем своєї реєстрації понад один рік. Будь-яких належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні житловим будинком та проживанні в ньому, про поважність причин відсутності з дня її реєстрації, наявність між нею і власницею житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання її такою, що втратила право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. Крім того, суд вважає доведеним, що реєстрація [PERSON] в належному позивачці житловому приміщенні, впливає на вартість комунальних послуг, отримання субсидій та інших соціальних допомог, у зв`язку з чим остання змушені нести додаткові витрати, що істотно впливає та обмежує реалізацію їх права власності на житлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, суд приходить до висновку, що є всі передбачені законодавством підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Отже, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З вищевикладеної норми закону слідує, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по справі в розмірі 840,80 грн. понесені останньою при сплаті судового збору. На підставі ст. 150 ЖК України, ст.ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved