Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

[PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до Куп'янського міськрайонного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про припинення сервітуту та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що 18 червня 2002 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] і проживали з нею до 04 квітня 2014 року. Від шлюбу з відповідачем по справі вони мають двох неповнолітніх дітей. Вся сімя мешкала за адресою [ADDRESS]. Указана квартира належала позивачам по справі в рівних долях по 1/4 частині та [PERSON], матері [PERSON]. Після смерті [PERSON], її частину спадщини прийняла [PERSON] Відповідно до рішення Купянського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу 04 квітня 2015 року відповідач по справі [PERSON] забрала всі свої речі та речі дітей та виїхала мешкати за адресою Харківська область сел.. Ківшарівка[ADDRESS]. Відповідно до Рішення Купянського міськрайонного суду від 28 січня 2016 року було визначено місце проживання дітей, а саме син [PERSON] став мешкати зі своїм батьком - позивачем по справі [PERSON], а дочка [PERSON] з відповідачем по справі [PERSON] за адресою Харківська область сел.. Ківшарівка б. 15 кв. 96, де вона мешкає однією сімєю з другим чоловіком. Позивачі вважають, що таким чином відповідач по справі [PERSON] самостійно обрала своє місце мешкання, де за указаною адресою мешкає однією сімєю з другим чоловіком більше року. З огляду на вищевказані факти (припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу) позивачі вважають, що обставини, які були підставою для встановлення [PERSON], сервітуту - право користування житлом, припинились, а відповідно і має бути припинений вищевказаний сервітут. В той же час, спільне проживання, внаслідок вищевказаних обставин, неможливе й шкодить інтересам власників квартири. Позивачі неодноразово пропонували відповідачу звільнити належну їм квартиру, тим самим припинити чинити їм перешкоди у користуванні власністю, але [PERSON] від цього відмовляється. У звязку з вищевикладеним позивачі були змушені звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою. У судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позов у повному обсязі та просили суд його задовольнити та зняти з реєстрації зі спірної квартири [PERSON] Відповідач у судове засідання не зявилася, надала до суду заяву з проханням розглядати справу у її відсутності та заперечення з приводу заявлених позовних вимог. У своїх запереченнях [PERSON] просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що вона не має власного житла де б могла зареєструвати своє місце проживання, а вибула вона в інше місце мешкання через те, що її колишній чоловік створив усі умови, щоб вона не змогла мешкати разом з ним у одній квартирі. Крім того, зазначила, що за фактичним місцем мешкання вона мешкає разом з донькою без чоловіка, як зазначено у позовній заяві. Вислухавши думку учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, а також заперечення відповідача на позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Спірний будинок, який розташований за адресою: Харківська область, [ADDRESS] належить на праві спільної частково власності позивачам [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідкою про реєстрацію права власності №115 від 13 березня 2015 року наданої КП «Купянське БТІ», свідоцтвом про право на спадщину за законом, свідоцтвом про право власності на житло та технічним паспортом на квартиру (а.с. 18-22). В квартирі №89 будинку №11 смт. Ківшарівка разом з власниками [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстрована колишня дружина [PERSON] [PERSON] Факт реєстрації осіб підтверджує довідка №466 від 18 квітня 2016 року надана ОСББ «Вікторія-11» (а.с. 17). Рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 28 січня 2016 року, яке набрало законної сили 09 лютого 2016 року, було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини та визначено місце проживання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], з батьком - [PERSON]. Крім того, рішенням будо встановлено, що між сторонами склалися неприязні стосунки, вони припинили спільне життя та проживають окремо один від одного, а саме: позивач проживає у власній квартирі за адресою: Харківська область, [ADDRESS], а відповідач проживає на зйомній квартирі за адресою: Харківська область, [ADDRESS] (а.с. 25-27). Факт не проживання відповідача [PERSON] у квартирі №89 будинку №11 в смт. Ківшарівка підтверджується актами не проживання громадянина за місцем його реєстрації від 28 липня 2015 року, від 30 грудня 2015 року та від 18 квітня 2016 року складених в присутності сусідів даної квартири [PERSON] кв. №77, [PERSON] кв. №91 та [PERSON] кв. №105. В актах не проживання зазначено, що [PERSON] не мешкає в квартирі за місцем реєстрації з 04 квітня 2015 року. Крім того, в актах зазначено, що особистих речей [PERSON] в вищевказаній квартирі немає (а.с. 28-30). Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні повідомили, що [PERSON] більше року назад виїхала з спірної квартири і з того часу вони її більше не бачили. Крім того, свідок [PERSON] повідомила, що бачила, як [PERSON] у квітні 2015 року добровільно виїжджала та вивозила свої речі. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. А у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 (зізмінами та доповненнями), роз'яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Здійснення людиною свого природного права на життя повязано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, обєктом яких є житло будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 6 ЗУ «про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобовязані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявністю обставин, що мають істотне значення. Сервітут може бути припинений у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Судом у судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] набула право користування належним позивачам житлом на підставі ч. 1 ст. 405 ЦК України, оскільки вона являлася членом сімї власників квартири (дружиною [PERSON] та невісткою [PERSON] та [PERSON]І.). та була зареєстрована у встановленому законом порядку в спірній квартирі №89 будинку №11 смт. Ківшарівка, Харківської області, однак за даною адресою не проживає більше року, що підтверджується актами не проживання та показаннями сусідів спірної квартири. Крім того, судовим рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 28 січня 2016 року було визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] разом з батьком [PERSON] З даного рішення вбачається, що [PERSON] не заперечувала проти уточнених позовних вимог [PERSON] та погодилася на те, що дитина буде мешкати окремо від неї разом з батьком. З цього випливає той факт, що відповідач самостійно погодилася з тим фактом, що разом з колишнім чоловіком вона вже проживати не буде та буде мешкати окремо від нього разом зі своєю неповнолітньою донькою. В силу ст. 61 ЦПК України, рішення суду, яке набрало законної сили, являється преюдиційним для інших судів та факти встановлені даним рішенням не потребують повторному доведенню у судовому засіданні та визнаються безспірними. Доводи [PERSON] стосовно того, що її колишній чоловік створив умови, які перешкоджають їй мешкати у спірній квартирі, спростовуються показами свідків, які в судовому засіданні підтвердили доводи позивачів та зазначили, що [PERSON] останній рік взагалі не зявлялася за місцем своєї реєстрації, виїхала зі спірної квартири добровільно, у звязку з чим суд дійшов висновку, що відповідачу ніхто не створював перешкод для мешкання у спірній квартирі, оскільки [PERSON] вибрала інше місце для проживання. Крім того, в порушення ст. 60 ЦПК України вищевказані доводи відповідача не були підтверджені належними та допустимими доказами та не було надано доказів того, що відповідач намагалася вселитися в квартиру позивачів. У звязку з чим суд скептично відноситься до доводів [PERSON] та розцінює їх як спосіб захисту. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги, що відповідач за комунальні послуги не платить, у квартирі №89 будинку №11 не проживає без поважних причин понад один рік, а також те, що визнання [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі, необхідне позивачам для зменшення витрат на житлово-комунальні послуги та отримання субсидії, у звязку з чим суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. Згідно ч. 1\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved