Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду з позовними вимогами, які декілька раз змінював протягом розгляду справи, в останніх змінених позовних вимогах від 31.10.2016 року просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 7,753 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Монашівської сільської ради, масив № 13, ділянка № 2, масив № 1 ділянка № 191, в порядку спадкування після смерті [PERSON]. Вказану позовну вимогу [PERSON] обґрунтовує наступним. 24.02.2008 року помер його дід [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина на: земельну ділянку площею 7,753 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Монашівської сільської ради, масив № 13, ділянка № 2, масив № 1 ділянка № 191, яка належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД № 008569 від 04.08.2003 року; житловий будинок з господарськими спорудами № 159 по вул.. Калініна в с. Монаші, присадибної земельної ділянки площею 0,27 га, худоби (близько 100 голів мілкої рогатої скотини). За життя [PERSON] склав заповіт, згідно з яким все належне йому майно на день смерті заповів в рівних частках внуку [PERSON] позивачу, та сину [PERSON]. Позивач у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Другий за заповітом спадкоємець [PERSON], надав до державної нотаріальної контори довідку про те, що постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в будинку № 159 по вул.. Калініна в с. Монаші, а тому, в силу положень ст.. 1268 ЦК України, вважається таким, що прийняв спадщину. Між спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] було досягнуто домовленість про наступний розподіл спадщини: позивач [PERSON] успадковує земельну ділянку площею 7,753 га, а його дядьку (батькові відповідача) [PERSON] належатиме житловий будинок з господарськими спорудами та прилеглою земельною ділянкою площею 0,27 га, худоба та інше. На час відкриття спадщини зазначені частки були фактично рівними. Домовленість про розподіл спадщини було виконано сторонами. [PERSON], з часу відкриття спадщини, користувався будинком та прилеглою земельною ділянкою, отримав у спадщину худобу. Позивач, з часу відкриття спадщини, користується земельною ділянкою площею 7,753 га. 20 червня 2013 року [PERSON] помер. Його спадкоємцями за законом є сини [PERSON] та [PERSON] відповідач, який оспорює та не визнає спадкові права позивача на всю частку земельної ділянки. З зустрічними позовними вимогами, які також змінювались під час розгляду справи, звернувся спадкоємець [PERSON] [PERSON], та просить суд: - визнати за ним [PERSON], право на спадкування за законом після смерті [PERSON]; - визнати за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки площею 7,753 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Монашівської сільської ради, масив 13, ділянка № 2 та масив 1, ділянка № 191 в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]; - визнати за [PERSON] право власності на ? частку садиби, яка складається з житлового будинку, господарських споруд і земельної ділянки площею 0,27 га, які розташовані по вул.. Калініна, 159 в селі Монаші Білгород-Дністровського району, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму судового збору. Заявлені вимоги [PERSON], в своїй останній заяві про збільшення позовних вимог від 04.10.2016 року, обґрунтовує наступним. [PERSON], його батько, фактично прийняв спадщину за заповітом після смерті діда [PERSON], оскільки постійно проживав з ним (дідом) на час відкриття спадщини в будинку № 159 по вул.. Калініна в с. Монаші. Факт постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем його батьком [PERSON], на час відкриття спадщини підтверджується довідками виконкому Монашівської сільської ради № 189 від 08.09.2008 року та № 190 від 08.09.2008 року. Оформити свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] за життя не встиг, також не встиг скласти заповіт, оскільки захворів та 20.06.2013 року помер. Також, в зустрічній позовній заяві, в редакції від 04.10.2016 року, позивач [PERSON] вказує, що відповідно до заяви його батька - [PERSON], поданої до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори 22.08.2008 року, засвідченої секретарем виконкому Монашіської сільської ради [PERSON] і зареєстрованої в реєстрі за № 183, він прийняв спадщину від померлого 24.02.2008 року батька [PERSON], відповідно до заповіту останнього від 09.07.2005 року. Після смерті батька [PERSON], позивач за зустрічним позовом [PERSON], вчасно звернувся до державного нотаріусу з заявою про прийняття спадщини. Проте постановою державного нотаріуса Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] від 30.07.2015 року, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], оскільки ним не надано оригіналів правовстановлюючих документів на заявлене спадкове майно, а саме на житловий будинок та земельні ділянки. Як зазначає позивач за зустрічним позовом, оригіналами правовстановлюючих документів на спадковий будинок та державним актом про право власності на землю з невідомих обставин заволодів відповідач [PERSON], який оспорює спадкові права [PERSON]. За таких обставин, [PERSON] наголошує на порушенні його права на отримання спадщини за законом, яке повинне бути поновлене судом. [PERSON] в судовому засіданні підтримав свою позовну заяву від 31.10.2016 року та просив задовольнити її, відмовивши у задоволенні позовних вимог [PERSON]. [PERSON] у судове засідання не зявився, його представник [PERSON], в судовому засіданні підтримав вимоги зустрічної позовної заяви та заперечував проти задоволення заяви [PERSON]. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази та заслухавши доводи учасників справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, а позовну заяву [PERSON] необхідно задовольнити з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено, що 24 лютого 2008 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 137295 від 27.02.2008 року, видане виконавчим комітетом Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис за № 04. Це його спадкове майно стало спірним для сторін. 09 липня 2005 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], серії ВСС № 557145, реєстровий номер 3523, згідно з яким все своє майно, що буде належати йому на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, заповів в рівних частках [PERSON] (внук), та [PERSON] (син). За життя померлий [PERSON] володів наступним майном: -садиба, яка складається з житлового будинку, господарських споруд і земельної ділянки площею 0,27 га, розташовані по вул. Калініна, 159 в с. Монаші Білгород-Дністровського району Одеської області, про що свідчить довідка виконкому Монашівської сільської ради № 67 від 19.02.2016 року; -земельна ділянка площею 7,753 га, розташована на території Монашівської сільської ради, масив 13 ділянка № 2, масив 1 ділянка № 191, надана для ведення товарного селянського господарства, згідно з державним актом на право приватної власності на землю виданого [PERSON] 04.08.2003 року на підставі розпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області від 14.07.2003 року № 942/2003, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 103/14. Стаття 1218 ЦК України, встановлює, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Тобто, до складу спадщини входять лише ті права та обов'язки, носієм яких за життя був сам спадкодавець. За вимогами законодавства, право власності на нерухоме майно виникає лише після проведення державної реєстрації. Матеріали справи не містять жодних документів, доказів наявності у померлого [PERSON] зареєстрованого права на [INFO], крім довідки виконкому Монашівської сільської ради № 67 видана [PERSON] 19.02.2016 року в якій виконком вказав, що за даними по господарської книги за номером обєкта погосопдарського обліку № 0151-02, [PERSON] (спадкодавцю) дійсно належить садиба, яка складається з житлового будинку, господарських споруд і земельної ділянки площею 0,27 га, яка розташована по вул.. Калініна, 159 в с. Монаші. Беручи до уваги те, що будинок будувався спадкодавцем за радянські часи, про що свідчили як сторони в судовому засіданні так і допитані свідки, є зрозумілими причини відсутності у спадкодавця зареєстрованого права на нерухоме майно житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований. Відповідно до законодавства колишнього Союзу РСР реєстрації підлягали лише індивідуальні будинки та домоволодіння у містах і селищах міського типу Української РСР (Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена наказом Мінкомунгоспу УРСР від 31.01.1966 року, втратила чинність 13.12.1995 року). Отже, у сільській місцевості оформлення індивідуальних (приватних) будинків здійснювалося після закінчення будівництва шляхом здійснення відповідного запису у господарській книзі сільської ради та відкриття особистого рахунку на імя забудовника (№ 0151-02). Інших правовстановлюючих документів чинне на той час законодавство не передбачало. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). На думку суду, внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень даних про право власності особи на об'єкт нерухомого майна, збудований до запровадження державного реєстру речових прав, не породжує в особи права власності, а засвідчує офіційне визнання і підтвердження державою факту наявності в особи цього права. Право власності на збудований об'єкт нерухомого майна виникає в порядку, який існував на час його будівництва. До смерті, спадкодавець [PERSON] мав право на приватизацію належного йому будинку та ділянки, проте з матеріалів справи вбачається, що спадкодавець ніяких дій, спрямованих на приватизацію житла не здійснив і помер, то право на приватизацію до спадкоємців не може перейти, оскільки за життя спадкодавця це право не вийшло за межі його правоздатності, тобто не було реалізоване. Наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року було затверджено Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, згідно з яким до 1 січня 2012 року державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках… проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ), створеними до набрання чинності ЗУ від 11.02.2010 N 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. У відповідності до п.1.2 вказаного Тимчасового положення та діючого ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»: державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об'єкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Перш ніж розглянути обґрунтованість та правомірність зустрічних позовних вимог [PERSON], слід зазначити, що жодна з сторін не просили суд встановити факт належності будинку та ділянки (садиби) колишньому власнику померлому діду, спадкодавцю [PERSON] Під час розгляду справи та вирішення цивільного спору суд не може виходити за межі позовних вимог та повинен прийняти обґрунтоване рішення лише щодо вимог які заявлялись сторонами, надаючи їм правову оцінку через дослідження доказів, що надавались. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК,\~статті 3\~і\~4 ЦПК). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. Таким чином, відсутні будь-які правові підстави для включення садиби (житловий будинок з господарськими будівлями, земельна ділянка), що розташована по вул.. Калініна, 159 в с. Монаші, до складу спадщини [PERSON], померлого в 2008 році, та відповідно, ця садиба не може входити до спадщини спадкоємців померлого. Тобто, будинок з ділянкою не можуть входити до спадщини [PERSON], померлого в 2013 році, оскільки він не міг успадкувати після смерті батька ([PERSON]П.) нерухоме майно, що не увійшло до складу його спадщини. Саме тому, суд розглядає правомірність позовних вимог сторін лише в частині спадкування земельної ділянки площею 7,753 га, що розташована на території Монашівської сільської ради, масив 13 ділянка № 2, масив 1 ділянка № 191, оскільки право власності на неї спадкодавця підтверджується державним актом на право приватної власності на землю виданого 04.08.2003 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 103/14, що дає правову змогу включити її до спадкової маси померлого. Відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Як вище зазначалось, [PERSON] помер 24.02.2008 року. Ч. 1 ст. 1296 ЦК України\~зазначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З матеріалів спадкової справи померлого, копії якої були надані суду державним районним нотаріусом, та представлених суду доказів, вбачається, що заповіт померлого від 09.07.2005 року станом на сьогоднішній день дійсний, ніким не скасований та не оскаржений. Частинами 1,3 ст.1268, ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. 22 серпня 2008 року, до спливу шестимісячного строку після смерті спадкодавця, до Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори надійшла заява (вх.№ 2418/2-18) позивача [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом померлого діда [PERSON], що посвідчена 18.08.2008 року приватним нотаріусом [PERSON] В поданій заяві позивач також зазначив, що необхідні документи будуть додані, іншим спадкоємцем за заповітом є [PERSON]. Таким чином, факт прийняття спадщини позивачем відбувся. 22.08.2008 року секретарем Монашівської сільської ради [PERSON] засвідчено справжність підпису [PERSON] на складаній ним заяві про прийняття спадщини померлого 24.02.2008 року батька [PERSON], та адресованій в Білгород-Дністровську міську державну нотаріальну контору Одеської області. Проте, до адресата державної нотаріальної контори, його заява надійшла 28 серпня 2008 року, після спливу шістьох місяців з дня смерті спадкодавця. У звязку з цим, в той же день, 28.08.2008 року державний нотаріус [PERSON] надіслала на адресу [PERSON] лист, яким повідомила, що Білгород-Дністровська міська державна нотаріальна контора повертає заяву про прийняття спадщини на майно, що залишилося після смерті [PERSON] в звязку з тим, що ним пропущені строки, визначені діючим законодавством для прийняття спадщини. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] син [PERSON], під час розгляду справи стверджував, що факт прийняття його батьком спадщини після смерті діда відбувався, оскільки на день смерті діда вони проживали постійно разом в будинку № 159 по вул.. Калініна в с. Монаші, на підтвердження цього [PERSON] надав суду довідку виконкому Монашівської сільської ради № 180, видану [PERSON] 08.09.2008 року, згідно з якою [PERSON] на день смерті 24.02.2008 року постійно проживав на території Монашівської сільської ради за адресою: с. Монаші, вул.. Калініна, 159. Така ж за змістом довідка міститься в матеріалах спадкової справи (довідка № 173 від 22.08.2008 року), вочевидь надавалась нотаріусу [PERSON] для підтвердження факту постійного проживання з спадкодавцем на день його смерті. В довідці № 173 та в паспорті [PERSON], копії яких містяться в матеріалах спадкової справи, вбачається, що [PERSON] був зареєстрований за вказаною адресою, що не є суттєвим, оскільки законодавцем передбачена вимога саме постійного проживання з спадкодавцем. Разом з тим, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] Люмила Миколаївна пояснила суду, що на день своєї смерті [PERSON] постійно проживав з її матірю в будинку № 29 по вул.. Механізаторів в с. Монаші. Внук спадкодавця [PERSON], постійно приїжджав провідати діда, а будинок № 159 по вул.. Калініна зі всім господарством та домашніми тваринами, дід [PERSON], залишив у повне розпорядження свого сина [PERSON], який з часом занедбав садибою, та наразі будинок не придатний для проживання, домашніх тварин чи іншого господарства там не має. На підтвердження таких обставин, а саме не проживання [PERSON] зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, позивач [PERSON] представив суду довідку виконкому Монашівської сільської ради № 41 від 07.02.2016 року, в якій виконком зазначає, що в довідці 190 від 08.09.2008 року, якою виконком підтвердив, що [PERSON] на день смерті 24.02.2008 року постійно проживав на території Монашівської сільської ради за адресою: вул.. Калініна, 159, с. Монаші, Білгород-Дністровський район, допущена описка, бо за вище вказаною адресою [PERSON] дійсно був зареєстрований, але з певних обставин проживав за адресою: [INFO]. Такі обставини щодо місця постійного проживання спадкодавця на момент смерті також підтвердили в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] Статтею 60 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріали спадкової справи не містять будь-яких відомостей про видачу державним нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] Згідно з ч.2 ст. 1272 ЦК України, за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Проте, подібної згоди, що передбачена ст.. 1272 ЦК України, [PERSON], який прийняв спадщину, не надав, та сам спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, з таким проханням не звертався. Таким чином, суд вважає, що факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті батька [PERSON], не відбувся. Протилежне достовірними та повними доказами суду не доведено. 20 червня 2013 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 340668, видане відділом ДРАЦС у місті [PERSON] реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 6210. Його син [PERSON] (позивач за зустрічним позовом), прийняв спадщину після смерті батька, оскільки у шестимісячний термін, а саме 24.12.2013 року його заява про прийняття спадщини надійшла до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори та була зареєстрована за № 1317, заведено спадкову справу до майна померлого за № 517/2013. Відповідно до статті 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. Однією з зустрічних вимог [PERSON] є визнати за ним право на спадкування за законом після смерті батька. Однак, таким правом він володіє в незалежності від волі інших осіб, таке право нерозривно повязує спадкодавця і спадкоємця як батька та сина, тому його існування не потребує додаткового визнання судом. Крім того, як він сам зазначає, факт прийняття ним спадщини відбувся. Вищевикладені обставини справи не дають правової можливості задовольнити позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на ? частину житлового будинку № 159 по вул.. Калініна та земельної ділянки площею 7,753 га, що надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вище судом було встановлено, що його батько [PERSON] не прийняв спадщину після смерті власника спадкового майна [PERSON] До того ж, садиба (житловий будинок) не увійшла до спадкової маси. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на всю частку земельної ділянки площею 7,753 га, що надавалась для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, суд вважає таку вимогу обґрунтованою та правомірною. В поданій 22.08.2008 року заяві про прийняття спадщини, [PERSON] вказав, що приймає все майно, що належало спадкодавцю ([PERSON]П.), де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, та залишилося на день його смерті. Як вбачається з довідки СФГ «Лука» № 48 від 25.10.2016 року, після смерті власника ділянки [PERSON], орендну плату за земельний пай отримує його спадкоємець за заповітом [PERSON] позивач, відповідно до договору оренди від 04.09.2001 року. Відповідно до положень ст. 34 Закону України "Про нотаріат" видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється державними нотаріальними конторами. Через виникнення спору між спадкоємцями стосовно частки кожного на спадщину та відсутність правовстановлюючих документів на певне майно нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину. За роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (п.п.23, 24), свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Оскільки позивачу відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, суд доходить висновку, що позивач може реалізувати своє право на оформлення спадщини лише в судовому порядку. В матеріалах справи, а саме в матеріалах спадкової справи до майна померлого [PERSON], міститься свідоцтво про народження позивача [PERSON] (арк..сп.58), серії І-ЖД № 389745, актовий запис 4, складений Шабівською сільською радою Білгород-Дністровського району 03.01.1974 року, в якому батьком позивача зазначений [PERSON], та наявне свідоцтво про народження [PERSON] (арк..сп.59), серії ІІІ-ЖД № 427078, актовий запис № 25, видане повторно Монашівською сільською радою 05.07.1983 року, в якому батьком останнього зазначено [PERSON] спадкодавець. Таким чином, померлий спадкодавець доводився рідним дідом позивачу по лінії батька. 09 грудня 1998 року, до відкриття спадщини, помер батько позивача та син спадкодавця [PERSON] - [PERSON]. Стаття 1223 ЦК України: у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265\~цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Отже, не прийнявши в 2008 році належним чином спадщину після смерті батька [PERSON] позбавив себе на отримання спадкового майна як за заповітом так і за законом. На сьогоднішній день позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем який належним чином та у встановлений строк прийняв спадщину діда [PERSON] При цьому, варто зазначити, що подаючи 22.08.2008 року до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини діда, позивач заявив про прийняття всього майна, що належало спадкодавцю, де б вона не знаходилось і з чого б воно не складалося, та залишилося на день його смерті. Таким чином, позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем який прийняв спадщину померлого діда та по сьогоднішній день фактично користується майном, інші спадкоємці в порядку ст.. 1266 ЦК України не заявлялись. Аналіз наведених спеціальних положень законодавства свідчить про необхідність задовольнити позовну вимогу [PERSON] щодо визнання за ним права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом та за законом. Обґрунтованість та законність цієї вимоги позивач повністю довів під час розгляду справи та підтвердив належними і достовірними доказами. Одночасно варто зазначити про помилковість тверджень [PERSON] щодо укладення між ним та [PERSON] договору про розподіл спадкового майна, оскільки такий договір між спадкоємцями можливий лише після прийняття ними спадщини і виникнення права спільної власності на спадкове майно. Однак, як вище було встановлено, [PERSON] не прийняв спадщину, отже право спільної власності не виникало. Крім того, за вимогами ч.3 ст. 1267 ЦК України, спадкоємці нотаріально не посвідчували письмову угоду між собою щодо зміни розміру частки у спадщини, а наголошення [PERSON] про рівнозначність житлового будинку та земельної ділянки як двох часток спадкового майна, є безпідставними.

Outcome: approved