Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

28.02.2017 року [PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати за нею в порядку спадкування за законом право на завершення приватизації, виготовлення технічної документації та отримання свідоцтва про право власності на земельну ділянку, що складається із земельних ділянок площею 0,9647 га ріллі та 1,1331 га багаторічних насаджень, розташована на території Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області, після смерті 22.02.2009 року її матері [PERSON]. Мотивуючи позовні вимоги [PERSON] зазначила, що 22.02.2009 року померла її матір [PERSON]. Після смерті матері залишилося спадкове майно, яке складається із земельної частки (паю), що знаходиться на території Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району і виділена спадкодавцю відповідно до розпорядження Шаргородської районної державної адміністрації від 08.10.2008 року за №413, в додатку №3 до якого у Списку померлих громадян, державні акти на право власності на землю яких видаються спадкоємцям, під №75 зазначена її мати [PERSON], приватизацію якої [PERSON] при житті не завершила, правовстановлюючого документу на земельні ділянки не отримала. Спадкоємцем [PERSON] за законом є вона. При зверненні до нотаріуса з метою оформлення спадщини їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказані земельні ділянки через відсутність державних актів чи інших правовстановлюючих документів про право власності матері на ці земельні ділянки. В судове засідання представник позивачки [PERSON] [PERSON], що діє на підставі довіреності від 30.11.2016 року (а.с.14), не зявився, подав заяву про розгляд справи у його та позивачки відсутності через неможливість прибути в судове засідання, позовні вимоги підтримує у повному обсязі з тих підстав, що зазначені в позові. Просить позов задовольнити (а.с.44). Представник відповідача Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області в судове засідання не зявився. Рахнівсько-Лісовий сільський голова [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, у якій також зазначив про те, що відповідач заперечень щодо задоволення позовних вимог [PERSON] немає (а.с.43). В судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому представники позивачки, відповідача заявили клопотання про розгляд справи у їх відсутності та у відсутності позивачки, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 22.02.2009 року в с. Рахни-Лісові померла матір позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-АМ №143259 (а.с.10). Факт родинних відносин між позивачкою та померлою [PERSON] підтверджено свідоцтвом про народження [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) О.А. та свідоцтвом про її одруження (а.с.6, 45). Спадщину після смерті [PERSON] прийняла за законом, відповідно до норм діючого ЦК України, донька останньої [PERSON], що підтверджується матеріалами спадкової справи №45/17 до майна померлої 22.02.2009 року [PERSON] (а.с.32-40). Інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає. До складу спадкового майна після смерті [PERSON] належить також право на завершення приватизації на земельну ділянку за №385, що складається із земельних ділянок площею 0,9647 га ріллі та 1,1331 га багаторічних насаджень, що знаходиться на території Рахнівсько-Лісової сільської ради. З оглянутої у судовому засіданні «Технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки земельних часток (паїв) громадян, які мають право на земельні частки (паї) на території Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області», що у Протоколі розподілу земельних часток (паїв) на території Рахнівсько-Лісової сільської ради від 20.07.2008 року, який затверджений загальними зборами громадян, які мають право на земельну частку (пай) по Рахнівсько-Лісовій сільській раді Шаргородського району Вінницької області, під №541 значиться [PERSON]. Таким чином, судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] розпочала процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до норм чинного на той час земельного законодавства України, проте документів про право власності на земельну ділянку не отримала, так як померла 22.02.2009 року. Відповідно до розпорядження від 08.10.2008 року №413 «Про затвердження протоколу розподілу земельних ділянок, проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) громадянам, які мають право на земельну частку (пай) на території Рахнівсько-Лісової сільської ради та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки», затверджено проект роздержавлення та приватизації земель СВАТ, визначено землі, що підлягають поділу та передачі працівникам та пенсіонерам СВАТ для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, затверджено протокол розподілу земельних часток (паїв) між громадянами, які мають право на земельну частку (пай), затверджено проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), передано у власність земельні ділянки у розмірі частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно із списками (додатки 1,2), прийнято рішення про видачу державних актів на право власності на земельні ділянки спадкоємцям померлих громадян, що мали право на земельну частку (пай) згідно із списками (додатки 3, 4) (а.с.7). Так, з додатку за №3 до розпорядження голови РДА від 08.10.2008 року №413 «Список померлих громадян, державні акти на право власності на землю яких видаються спадкоємцям згідно чинного законодавства України», вбачається, що спадкодавець [PERSON] включена до Списку за №75; зазначено номер земельної частки (паю) 385, площа ріллі в гектарах 0,9647 (а.с.9). З додатку за №4 до розпорядження голови РДА від 08.10.2008 року №413 «Список померлих громадян, державні акти на право власності на землю яких видаються спадкоємцям згідно чинного законодавства України», вбачається, що спадкодавець [PERSON] включена до Списку за №75; зазначено номер земельної частки (паю) 385, площа багаторічних насаджень в гектарах 1,1331 (а.с.8). Загальна площа земельної ділянки №385, право на приватизацію якої мала [PERSON], становить 2,0978 га. Таким чином, враховуючи що спадкодавець [PERSON] не завершила процедуру приватизації земельної ділянки, то право на завершення приватизації і отримання правовстановлюючого документу на земельну ділянку №385 загальною площею 2,0978 га, що складається із двох земельних ділянок площею 0,9647 га ріллі та площею 1,1331 га багаторічних насаджень, входить до складу спадщини після смерті останньої. Позивачка [PERSON], яка прийняла спадщину після смерті матері [PERSON], не може оформити спадщину на земельну ділянку через відсутність документу про право власності на землю, оскільки 24.01.2017 року державним нотаріусом Шаргородської ДНК [PERSON] відмовлено позивачці у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом (а.с.11-12). Рахнівсько-Лісовою сільською радою не продовжено позивачці процедуру приватизації земельних ділянок площею 0,9647 га ріллі та площею 1,1331 га багаторічних насаджень, що входять до складу спадщини після смерті [PERSON] Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права на спадкове майно і регулюються Конституцією України, ЦК України, ЗК України, ЦПК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України. Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття, в тому числі внаслідок спадкування, та припинення права власності. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.3 ст.1222, ч.1 ст.1220, ч.1 ст.1270 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч.1 ст.1258 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її… Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу (ч.ч.1,3,4 ст.1268 ЦК України). В силу ст.116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку, в силу вимог ст.126 ЗК України, оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто свідоцтвом про право власності. Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст.1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. За приписами ст.ст.1217, 1218 ЦК України та ст.3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94 право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Із досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що спадкодавець [PERSON] у визначений законом спосіб не набула права власності на земельну ділянку №385, що складається із двох земельних ділянок площею 0,9647 га ріллі та площею 1,1331 га багаторічних насаджень, оскільки не завершила процедуру їх приватизації та не отримала правовстановлюючого документу. Згідно з правовою позицією, викладеною у п.3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно із ст.125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на імя спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Визнання за позивачкою права на завершення приватизації земельної ділянки не порушує права та інтереси інших осіб. Оскільки право [PERSON] на оформлення її спадкових прав на спадщину померлої [PERSON] порушено, то воно підлягає судовому захисту. Відповідно до вимог ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з абз.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до абз.6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», за змістом частини 4 ст.174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Враховуючи, що відповідачем визнано позовні вимоги [PERSON], то суд вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову.

Outcome: approved