Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

24 лютого 2021 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа:Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який розірвано 20.05.2009 року. Від шлюбу, [INFO] народилась спільна донька [PERSON] . З моменту розлучення і по сьогоднішній день, дитина проживає з позивачкою. Відповідач самоусунувся від належного утримання, та виховання спільної доньки. [PERSON] має намір та бажання забезпечити повноцінний відпочинок доньки влітку 2020 та 2021 p.p. за кордоном в країнах: Албанія, Туреччина, Єгипет, Туніс, Німеччина, Угорщина, Польща, Іспанія, Італія, Франція, задля підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров`я, фізичного, духовною та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Під час тимчасового виїзду за кордон для відпочинку та оздоровлення супроводжуватиме сама спільну доньку, або вихователі, відповідно, якщо відпочинок буде організовано школою, де навчається донька. Позивачка неодноразово зверталась в усній формі до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд доньки за кордон на літній відпочинок, проте відповідач необгрунтовано та безпідставно відмовляє надати такий дозвіл. Такі дії відповідача шкодять інтересам дитини та не сприяють її всебічному та гармонійному розвитку. Враховуючи наведене просить суд надати неповнолітній [PERSON] [INFO] дозвіл на тимчасовий виїзд до країн : Албанія, Туреччина, Єгипет, Туніс, Німеччина, Угорщина, Польща, Іспанія, Італія, Франція, для відпочинку, у супроводі [PERSON] без дозволу та супроводу батька [PERSON] , терміном на один рік та стягнути з відповідача сплачений судовий збір по справі. Ухвалою судді Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 лютого 2021 року провадження у зазначеній справі було відкрито, справу призначено до підготовчого засідання. Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 березня 2021 року підготовчі дії завершені, справу призначено до судового розгляду на 08 квітня 2021 року. У судове засідання представник позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилася, надавши суду заяву з проханням вирішити справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошення на сайті Краснолиманського міського суду Донкецької області (а.с.33). Доказів поважності своєї неявки або заяви про розгляд справи у відсутність відповідача до суду не надано. Відзиву від відповідача на позовну заяву до суду не надходило. Представник третьої особи - начальник служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у судвое засідання не з`явився, надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, вважав позов таким, що підлягає задоволеннню (а.с.24). Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив здійснювати заочний розгляд справи, за відсутністю сторін. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] уклали шлюб 18 серпня 2005 року, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] , виданим відділом РАЦС Дарницького районного управління юстиції м.Києва 18.08.2002 року, актовий запис № 505 (а.с.6). [INFO] у подружжя народилася донька - [PERSON] , батькими зазначені - [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] , виданим відділм РАЦС Білоцерківського районного управління юстиції Київської області 16 листопада 2005 року, актовий запис № 1390 (а.с.8). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим відділм РАЦС Білоцерківського районного управління юстиції Київської області 01 жовтня 2009 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, актовий запис № 689 від 01 жовтня 2009 року (а.с.7). Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з позивачкою. 21 грудня 2011 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] , виданим відділм РАЦС Білоцерківського районного управління юстиції Київської області 21 грудня 2011 року, після реєстрації шлюбу прізвище змінено на " [PERSON] " (а.с.11). Практика вирішення спорів за участю малолітніх дітей свідчить про те, що забезпечення найкращих інтересів дітей повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Так, відповідно до Постанови Верховного Суду від 03 липня 2019 року, вказано, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 03 липня 2019 року сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Позивачка має намір та бажання духовно та інтелектуально розвивати дитину, донька, вже сформована особистість, яка має право на гідне та поважне ставлення до себе з боку оточуючих, зокрема батьків, вона має цілком нормальне бажання подорожувати та пізнавати світ, отримувати знання не лише з підручників чи телевізору, а й побачити світ власними очима. Відвідання інших країн світу матиме неабияке значення для духовного та фізичного розвитку моєї дитини, вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини, добре позначиться на її інтелектуальному розвитку як особистості, фізично та морально зміцнить дитину, пристосує її до комунікабельності, стимулюватиме вивчення іноземних мов та підготовить до самостійного життя. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон, жодним чином не порушить права та обов`язок батька на участь у вихованні власної дитини та можливість спілкування з нею, оскільки мають за мету, перш за все, захист прав дитини. Для виїзду дітей за кордон необхідно мати нотаріальний дозвіл відповідача, однак відповідач ухиляється від надання такого дозволу. Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. П.18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд доньки за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітніх дітей за межі України для тимчасового відпочинку суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , за кордон без згоди батька до конкретних держав та на конкретний строк. На підставі викладеного та

Outcome: approved