Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

27 червня 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] в якому просить суд поділити майно між сторонами, що є спільною сумісною власністю набуте у зареєстрованому шлюбі - квартиру [ADDRESS], та квартиру [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS], визнати за [PERSON] право власності на двохкімнатну квартиру [ADDRESS]. Позовна заява мотивована тим, що 26.09.1998 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON]. В період шлюбу [PERSON] та відповідач [PERSON] за спільні кошти, на підставі договору купівлі-продажу від 27.04.2007 року набули спірне майно, а саме трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Зазначена квартира була зареєстрована на ім'я [PERSON]. Ринкова вартість станом на 24.06.2018 року становить - 195 323 грн. Крім того, в період шлюбу, а саме 11.07.2016 року за спільні сімейні кошти, [PERSON] та відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу було набуто спірне майно - двохкімнатну квартиру [ADDRESS]. Зазначена квартира була зареєстрована на ім'я [PERSON]. Ринкова вартість станом на 24.06.2018 року становить - 141 228 грн. 25.05.2017 року рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області шлюб між сторонами розірвано. Угоди про поділ спільного майна сторони не досягли, в зв'язку з вищевикладеним звернулися до суду. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2018 року відкрито у вищевказаній справі спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. В судове засідання позивач не з'явилася, надала до суду заяву, згідно якої просить суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала повністю, просить їх задовольнити, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідач в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву, згідно якої просить розглянути справу без його участі, позов визнає в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З'ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі в підтвердження вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], перебували в шлюбі з 26.09.1998 року, відповідно до копії свідоцтва про одруження, серії [NUMBER]. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та копії договору купівлі-продажу від 11.07.2016 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS]. Власником вищевказаної квартири є [PERSON]. Ринкова вартість двокімнатної квартири, загальною площею 46.4 кв.м. в тому числі житловою 29.3 кв.м. розташованої на 5 поверсі в житловому 5- поверховому будинку, за адресою: [ADDRESS], станом на 24.06.2018 року, на підставі порівняльного підходу, без ПДВ становить - 141 228 грн., відповідно до висновку оцінювача [PERSON] Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно, копію витягу про державну реєстрацію прав, рішення виконкому Павлоградської міської ради від 11.07.2012 року за № 523, серії [NUMBER], квартира [ADDRESS] зареєстрована та на праві приватної власності належить [PERSON]. Ринкова вартість трикімнатної квартири, загальною площею 69.6 кв.м. в тому числі житловою 41.0 кв.м. розташованої на 5 поверсі в житловому 5- поверховому будинку, за адресою: [ADDRESS], станом на 24.06.2018 року, на підставі порівняльного підходу, без ПДВ становить - 141 228 грн., відповідно до висновку оцінювача [PERSON] Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.05.2017 року шлюб укладений 26.09.1998 року між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя, зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 65 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. У разі неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст.65 СК України). Тобто, на час розгляду справи, спірне майно - квартири, знаходяться у власності відповідача та позивача у справі відповідно, при цьому спірне майно придбано відповідачем та позивачем за час шлюбу , та було придбано за спільні сімейні сумісні кошти, що зазначають та визнають сторони по справі, що свідчить про те, що спірні квартири є спільною сумісною власністю подружжя і належать сторонам у справі на праві спільної сумісної власності. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує частині 4 статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у справі № 6-399цс17 від 05.04.2017 року. Відповідно до положень ст. 10-13 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідачем позовні вимоги визнано в повному обсязі . Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до приписів ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Крім того, судом встановлено, що з урахуванням ціни позову, позивачем зайво сплачено судовий збір в розмірі 704,80 грн., який підлягає поверненню позивачу.

Outcome: approved