Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Краматорського міського суду міста Києва з позовною заявою, в якій просить стягнути на свою користь з [PERSON] суму отриману від реалізації за договором купівлі-продажу. Ухвалою Краматорського міського суду від 23 лютого 2016 року цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розподіл суми, отриманої від реалізації за договором купівлі-продажу, було передано до Апеляційного суду міста Києва для визначення підсудності. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 березня 2016 року підсудність цивільної справи за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розподіл суми, отриманої від реалізації за договором купівлі-продажу, визначена Деснянському районному суду м. Києва. У судове засідання сторони, повідомлені про час і місце розгляду справи, не з'явились. Представник позивача звернувся до суду з заявою, в якій просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, що підтверджується оголошенням через офіційний веб-портал "Судова влада України" від 14.09.2016 року, поважні причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надійшло. На підставі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши пояснення, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 27 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 09 грудня 2014 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя було задоволено частково: 1) Визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]: цілісний адміністративно-виробничий комплекс будівель та споруд за адресою: [ADDRESS]; квартиру за адресою: [ADDRESS]; квартиру за адресою: [ADDRESS]; торговельний павільйон з прибудовою навісу для очікування транспорту за адресою: [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,0137 га за адресою: [ADDRESS]; причеп SCHMITZ КО 18, державний номер [NUMBER], автомобіль МАН 8.153, державний номер [NUMBER]; 2) Визнано за [PERSON] право власності на: квартиру за адресою: [ADDRESS]; торговельний павільйон з прибудовою навісу для очікування транспорту за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,0137 га за адресою: [ADDRESS]; 3. Визнано за [PERSON] право власності на: квартиру за адресою: [ADDRESS]; цілісний адміністративно-виробничий комплекс будівель та споруд за адресою: [ADDRESS]; 4. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно в розмірі 400000,00 грн. (а.с.4-6, 8-11). Рішення набрало законної сили 09.12.2014 року. Додатковим рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 08 серпня 2014 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя задоволено частково: 1. Визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]: цілісний адміністративно-виробничий комплекс будівель та споруд за адресою: [ADDRESS]; квартиру за адресою: [ADDRESS]; квартиру за адресою: [ADDRESS]; торговельний павільйон з прибудовою навісу для очікування транспорту за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,0137 га за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.05.2015 року ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 09.12.2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 12-15). Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 23.09.2015 року апеляційні скарги [PERSON] задоволено частково; рішення Краматорського міського суду Донецької області від 27.02.2014 року частково скасовано; Додаткове рішення Краматорського міського суду Донецької області від 08.08.2014 року скасовано; визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на: 1/2 частини цілісного адміністративно-виробничого комплексу будівель та споруд за адресою: [ADDRESS], 1/2 частини торгівельного павільйону за адресою: [ADDRESS] задоволено частково; рішення Краматорського міського суду Донецької області від 27.02.2014 року частково скасовано; Додаткове рішення Краматорського міського суду Донецької області від 08.08.2014 року скасовано; визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на: 1/2 частини цілісного адміністративно-виробничого комплексу будівель та споруд за адресою: [ADDRESS], 1/2 частини торгівельного павільйону за адресою: [ADDRESS]; 1/2 частини земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] за кожним; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину вартості автомобіля МАН 8.153, державний номер [NUMBER] з урахуванням різниці у вартості квартир в сумі 28414,50 грн. та судові витрати в сумі 4329,00 грн.; в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення 1/2 частини вартості причепу, щодо збільшення частки в спільному майні відмовлено; рішення Краматорського міського суду Донецької області від 27.02.2014 року в частині визнання майна об'єктами спільної сумісної власності подружжя та розподілу в натурі квартир залишено без змін (а.с. 16-20). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини справи, суди прийшли до висновку, що торгівельний павільйон з прибудовою навісу для очікування транспорту за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,0137 га за адресою: [ADDRESS], належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя у рівних частках та визнали за сторонами право власності у розмірі 1/2 частини цього майна за кожним. 15 жовтня 2015 року представник [PERSON] звернувся до Державного реєстратора реєстраційної служби Дружківського міського управління юстиції Донецької області з заявою про реєстрацію за [PERSON] права власності на 1/2 частин торгівельного павільйону з прибудовою навісу для очікування транспорту за адресою: [ADDRESS]. Рішенням про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень №25392694 від 20.10.2015 року [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації права власності на торгівельний павільйон за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з тим, що заявлене право вже зареєстровано (а.с. 22). Як зазначає позивач в позовній заяві, 25 січня 2016 року йому стало відомо, що [PERSON] 24 березня 2015 року без його згоди продала торгівельний павільйон з прибудовою навісу для очікування транспорту за адресою: [ADDRESS] за 104700,00 грн. та земельну ділянку площею 0,0137 га за адресою: [ADDRESS] за 15000,00 грн. - [PERSON]. Судом встановлено, що 24 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу торгівельного павільйону з прибудовою навісу для очікування транспорту за адресою: [ADDRESS], продаж вчинено за 104700,00 грн., посвідчений приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Донецької області Радіоновим Юрієм Володимировичем за реєстровим №883 (а.с. 75-76). 24 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], продаж вчинено за 15000 грн., посвідчений приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Донецької області Радіоновим Юрієм Володимировичем за реєстровим №884 (а.с. 77). В своєму позові [PERSON] просить стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію вартості за належну йому 1/2 частину вартості торгівельного павільйону з прибудовою навісу для очікування транспорту за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0137 га за адресою: [ADDRESS] в розмірі 59850,00 грн., посилаючись на те, що спільне з відповідачем володіння і користування зазначеними об'єктами неможливе, оскільки спірне майно вибуло із володіння [PERSON] та перебуває у власності іншої особи. Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Враховуючи той факт, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 23.09.2015 року по справі № 234/2582/13-ц визнано право власності на 1/2 частини торгівельного павільйону з прибудовою навісу для очікування транспорту за адресою: [ADDRESS] та на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0137 га за адресою: [ADDRESS] за [PERSON], але оскільки на момент винесення рішення суду [PERSON] не було відомо про відчуження вищевказаного майна [PERSON], а відповідач [PERSON] розпорядилася спірним майном без його згоди, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 1/2 вартості відчуженого майна, що складає 59850,00 грн., виходячи із загальної вартості проданого майна, що підтверджується укладеними Договорами купівлі-продажу від 24 березня 2015 року. Згідно статті 3 Цивільного Процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, з боку відповідача суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення проти позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Відповідно ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати свої процесуальні обов'язки. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позовної заяви. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved