Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

21 серпня 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому зазначила, що є власницею квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], в якій з 13 червня 2001 року зареєстрований її син - [PERSON] В грудні 2000 року [PERSON] виїхав до Російської Федерації на заробітки, де проживає та працює по теперішній час. Позивач просить визнати відповідача особою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], оскільки його реєстрація має наслідком нарахування надмірних комунальних послуг та порушує її права як власниці на оформлення субсидії на сплату вартості комунальних послуг та вільне володіння належним майном. В судовому засіданні позивач [PERSON], представник позивача [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, звернувся до суду із заявою, в якій просить розглянути справу за позовом [PERSON] за його відсутності, в повному обсязі визнає позовні вимоги про визнання його особою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою позивачки по справі і їй відомо, що [PERSON] з 2000 року не мешкає в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], оскільки з власної воолі змінив місце проживання, одружився та мешкає в м.Москва. Перешкод в проживанні в зазначеній квартирі відповідачу з боку позивачки не чинилось. З*ясувавши позицію сторін по справі, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] (а.с.5-9) є співвласницею квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 17 серпня 1993 року, виданого Відділом по приватизації та управлінню комунальною власністю на підставі розпорядження № 1923 від 03 вересня 1993 р. (а.с.11). Відповідач [PERSON] (а.с.15-18) народився [INFO] в м. Костянтинівка Донецької області, згідно сторінки паспорту з відміткою про місце проживання, зареєстрований за адресою: [ADDRESS], з 13 червня 2001 року, що також підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою КП "Служба єдиного замовника" від 02 серпня 2018 року № 3020 (а.с.13), відомостями наданими Відділом реєстрації Костянтинівської міської ради Донецької області від 10.09.2018 р. за № вих.3232/09 (а.с.27-28). Згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.12) відповідач [PERSON] є сином позивача [PERSON] та [PERSON] Відповідно до акту перевірки паспортного режиму від 04 липня 2017 року (а.с.14) в квартирі [ADDRESS] з 13 червня 2001 року зареєстрований відповідач [PERSON], але з грудня 2000 року в зазначеній квартирі не мешкає. Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім*ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім*ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або закону. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Підстави стверджувати, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб відсутні; також у суду відсутні обґрунтовані сумніви щодо достовірності визнаних відповідачем обставин або добровільності їх визнання. Дослідивши вищевикладені докази у сукупності та з'ясувавши позицію відповідача [PERSON], який визнав позовні вимоги, суд дійшов висновку про те, що відповідач з власної волі змінив своє місце проживання, понад один рік без поважних причин не мешкає в належній позивачці квартирі, відсутні підстави вважати, що між сторонами по справі є будь-які домовленості щодо збереження права користування житлом, отже [PERSON] слід визнати особою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Статтею 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено повернення судового збору за клопотанням особи, яка його сплатила. Приймаючи до уваги вищевикладене, оскільки відповідач [PERSON] визнав позов до початку розгляду справи по суті, з нього на користь позивача [PERSON] слід стягнути витрати пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 352 гривні 40 копійок. Оскільки позивачка [PERSON] не зверталась із клопотанням про повернення з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, у суду відсутні підстави для вирішення цього питання під час ухвалення судового рішення по справі. Позивачка не позбавлена можливості в майбутньому звернутись до суду із клопотанням про повернення з державного бюджету 50% судового збору в порядку, передбаченому ст.7 Закону України «Про судовий збір». На підставі ст. ст. 150 ЖК України, ст.ст.317, 319, 391, ч.2 ст.405 ЦК України

Outcome: approved