Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

24.03.2021 року до суду надійшла позовна заява, за вищевказаними позовними вимогами, у якій позивач просить визнати [PERSON] , особою, яка втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою від 02.04.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. 01.07.2021 року ухвалою суду розгляд справи було відкладено, оскільки у суду були відсутні відомості про належне повідомлення сторін по справі, про час і місце розгляду справи. У судове засідання 22.07.2021 року сторони не з`явились. Позивач у судове засідання не з`явився, подав до сужу письмову заяву, просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Треті особи на боці позивача у судове засідання не з`явились, подали письмові заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відзив на позов відповідач до суду не направив. Відповідно до п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України заяву про продовження строку, встановленого судом для подання відзиву, в зв`язку з неможливістю вчинення цієї процесуальної дії у визначений строк, зумовленої обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, відповідач, не надав. Заява про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшла. За наявності умов, передбачених ст.ст.280-282 ЦПК України, відповідно до ухвали суду від 22.07.2021 року суд ухвалив заочне рішення у справі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлено, що на підставі розпорядження Славутицького міського голови Київської області № 158 від 23 листопада 2011 року, на склад сім`ї [PERSON] (позивач,) житлове приміщення, а саме квартира, яка розташована за адресою [ADDRESS] , була передана у спільну часткову власність в розмірі по 1/3 частині на кожного, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на підтвердження чого було надано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24.11.2011 року. Їх право спільної часткової власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , 24.11.2011 року було зареєстровано Комунальним підприємством АРБ Славутицьке міське бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 35256527, номер заиису 457/610 в книзі 3-01-04/12-14-4, про що свідчить Витяг про державну реєстрацію прав за номером 32183378. З наданих документів вбачається, що після набуття у власність квартири, позивачем, як відповідальною особою серед співвласників вищевказаного житлового приміщення, було укладено договора з КП «ЖКЦ» про надання послуг з централізованного опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення № 5536 від 04.01.2008 року, та договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, останній за № 65 від 20.06.2019 року, ВАТ ЕК «Чернігівобленерго» № 1505 від 05.12.2003 року про користування електричною енергією. З наданих розрахунків вбачається, що з моменту приватизації даної квартири, позивач і його члени сім`ї самостійно несуть всі витрати по утриманню даного житлового приміщення у виді квартири, оплаті комунальних послуг. Із заочного рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] від 28.01.2021 року, яке набрало законної сили 01.03.2021 року, вбачається, що остання з 15.07.2015 року перебувала у шлюбі з відповідачем. В даному житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , на даний час крім співвласників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , зареєстровані також онуки позивача: [PERSON] , 2013 року народження, [PERSON] , 2015 року народженя, та [PERSON] , 2020 року народження. З 14 листопада 2015 року у даній квартирі був також зареєстрований і відповідач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою, виданою 05.03.2021 року Управлінням адміністративних послуг виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області. На підтвердження того, що відповідач за вказаною адресою не проживає, позивачем надано Акти про не проживання відповідача [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] від 10.09.2019 року, 14.02.2020 року, 11.09.2020 року, 15.03.2021 року, більше одного року, а саме з 2019 року, які підписані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , із змісту актів слідує, що речей відповідача у квартирі не має, перепон у проживанні відповідача в даному житловому приміщенні ніхно не чинив ( а.с.43-46). Проте, що відповідачу не чинили перепон у користуванні та проживанні в спірному житловому приміщенні, свідчить і Довідка №887 від 11.03.2021 року, яка видана відділенням №2 поліції Вишгородського РУП Головного Управління в Київській області Національної поліції України, проте, що громадянин [PERSON] з будь-якими заявами, зверненнями, повідомленнями щодо вчинення йому перепон у користуванні житловим приміщенням, яке розташоване за адресою [ADDRESS] до відділення поліції не звертався (а.с.47). Дослідивши надані письмові докази, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства») Відповідно до п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 318 цього Кодексу). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 цього Кодексу). Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно правил ч.1 ст.29 цього Кодексу місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зобов`язує громадянина України, а також іноземця чи особи без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Згідно ч.1 ст.7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як убачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою. Ст.150 ЖК України встановлено право громадян, які мають в приватній власності житлове приміщення, користуватися ним для особистого проживання та проживання членів їх сімей, так само, як і розпоряджатися власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За приписами частині 2 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З аналізу норм чинного законодавства, та докази які надані позивачем, які свідчать про порушення прав позивача як співввласника житлового приміщення, та норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, є правовою підставою для задоволення позовних вимог. Таким чином, аналізуючи викладені норми, суд вважає за можливе усунути для позивача перешкоди шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Оскільки враховуючи встановлені обставини справи, які свідчать про відсутність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу збереження за ним права користування квартирою позивача на час його відсутності, суд погоджується з наведеними позивачем обґрунтуваннями і вважає правильним позов задовольнити у повному обсязі, визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . СУДОВІ ВИТРАТИ. За правилами ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з того, що позивачем сплачено судовий збір в сумі 908 гривень 00 копійок, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в сумі 908 гривень 00 копійок.

Outcome: approved