Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Черкаської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] померла його мати - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 24.11.1998р. серії [NUMBER] . Згодом, [INFO] помер його батько - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 23.01.2014 року серії [NUMBER] . Факт того, що вказані вище особи дійсно є його батьками підтверджується свідоцтвом про народження від 31.05.2007р. № [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Заявник є єдиним спадкоємцем після смерті батька. Згідно довідки Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 03.02.2021 за №2026-01-10 [PERSON] , [INFO] , постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі [PERSON] проживав на дату смерті разом зі своїм сином - [PERSON] , [INFO] . Отже, позивач вказує, що він, відповідно до положень ч.3 ст. 1268 ЦК України, фактично прийняв спадщину після смерті його батька. Звернувшись до нотаріуса він отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки в нього були відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, зокрема, відповідно до довідки КП «ЧООБТІ» від 04.02.2021 № 145 у спадкодавця [PERSON] відсутня державна реєстрація права власності на квартиру, що за адресою: [ADDRESS] . Попри це, згідно Рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради народних депутатів від 28.08.1990р. №170/1 «Об утверждении решения общего собрания членов жилищно-строительного кооператива №104», а також відповідно до довідки приватного підприємства «ЖЕОС», батько заявника - [PERSON] є членом ЖБК №104 та користувався відповідною квартирою. Відповідно до протоколу загальних зборів членів ЖБК-104 №8 від 25.02.2014, прийнято одностайне рішення про прийняття [PERSON] до членів відповідного кооперативу. Позивач вважає, що його право на спадщину порушене та підлягає захисту в судовому порядку, оскільки він позбавлений іншим шляхом підтвердити своє право власності на квартиру. З урахуванням викладеного, посилаючись на положення ст. ст. 1216, 1218, 1268, 1261, 1262, 1296, 328, 331 ЦК України, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 18 червня 2021 ухвалою суду провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання з розгляду даної справи з повідомленням сторін. 06.07.2021 представником відповідача подано відзив на позову заяву. З даного відзиву вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає повному обсязі та просить відмовити в їх задоволенні з огляду на те, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту його прав, а також не надано доказів на підтвердження обставин викладених у позовній заяві. Ухвалою суду від 27 жовтня 2021 підготовче провадження закрито. Призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін. В судове засідання позивач та його представник - адвокат Починок О.І., не з`явились. Від представника повивача надійшла суду письмова заява, в якій він просив проводити розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про народження, що виданий Придніпровським відділом РАЦС 12.12.1985р. батьками [PERSON] , [INFO] , зазначені: батько - « [PERSON] » (рос. мовою) та мати - « [PERSON] » (рос. мовою), про що складено відповідний актовий запис № 1942 від 12.12.1985р.. Як вбачається із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24.11.1998р., [PERSON] померла [INFO] у віці 34 років, про що складено відповідний актовий запис № 2668. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 23.01.2014, [PERSON] помер [INFO] у віці 52 років, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 215 від 23.01.2014. З листа Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради № 2026-01-10 від 03.02.2021 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] станом на 17.01.2014 зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 09.02.1991р. по 26.03.2014, та [PERSON] , [INFO] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16.04.2021р. нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори Демиденко О.А., відмовлено [PERSON] , у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я її доверітеля [PERSON] , а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що залишилась після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки представником спадкоємця не було надано нотаріусу правовстановлюючих документів на майно, що належало померлому. Крім того, під час вивчення документів, нотаріусом було встановлено відсутність державної реєстрації права власності спадкодавця - [PERSON] на вказану квартиру, що підтверджується довідкою № 145, виданою КП «ЧООБТІ» 04.02.2021р. З довідки КП «ЧООБТІ» №145з від 04.02.2021 вбачається, що інвентаризація та реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] , згідно архівних даних КП «ЧООБТІ» не проводилась. Згідно довідки ПП «ЖЕОС» №764 від 27.05.2008р., що видана [PERSON] в тім, що рішенням міськрайвиконкому м. Черкаси №170/2 від 28.28.1990, являється членом ЖБК №104, [ADDRESS] , створення якого затверджено рішенням міськвиконкому № 528 від 02.10.1985р. Вартість квартири становить 11371грн. Квартира корисною площею 62,0кв.м., 3-кімнатна. Заборгованості немає. Пайовий внесок виплачено повністю. Сума паєнакопичень - 11371грн. Протоколом №8 загальних зборів (зборів уповноважених) членів ЖБК-104 від 25.05.2014 вирішено [PERSON] прийняти в члени кооперативу на 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] , з сім`єю у складі 1 чоловіка, замість батька [PERSON] , який помер [INFO] , свідоцтво про смерть [NUMBER] видане відділом реєстрації актів громадянського стану м. Черкаси у зв`язку із переходом паю. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.384 ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Як вже було встановлено судом, із довідки ПП «ЖЕОС» №764 від 27.05.2008р. [PERSON] , пайовий внесок виплатив повністю, заборгованості перед немає. Отже, обґрунтовуючи свої вимоги за даним позовом, позивач вірно вважав, що на підставі ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на час створення нового нерухомого майна та регулював порядок і підстави набуття права власності на нього, у померлого [PERSON] виникло право власності на кооперативну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, вказане нерухоме майно набуло статусу окремого об`єкта цивільних прав, на який поширюються загальні норми цивільного законодавства, у тому числі, ті, які регулюють правовідносини у сфері спадкування за законом. З моменту повного внесення пайового внеску за кооперативну квартиру, вона перейшла у власність [PERSON] , а ЖБК, в свою чергу, вже припинив будь-які права та повноваження щодо вказаного об`єкту нерухомого майна. Відповідно до ЗУ «Про кооперацію» кооператив - це юридична особа, створена фізичними і (або) юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської чи іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на основі самоврядування. Порядок набуття права власності на кооперативну квартиру суттєво відрізняється від приватизації державного житлового фонду. Кооперативна квартира спочатку є приватною власністю кооперативу як юридичної особи, а після повної виплати членом кооперативу пайового внеску переходить в його приватну власність як фізичної особи (ст. 384 ЦК України). При цьому всі господарські, прибудинкові споруди, а також прибудинкова територія залишаються у власності кооперативу. В кооперативі право власності на житлову площу після виплати паю набуває тільки член кооперативу. Якщо пай виплачувався в шлюбі, квартира є спільною сумісною власністю подружжя. При поділі майна подружжя (або чоловік), який перебував у шлюбі і брав участь у виплаті пайового внеску, може отримати свою частку в праві на квартиру або за спільною згодою, або через суд. Права дітей в даному випадку захищені тільки на проживання в цій квартирі. У той же час, член кооперативу має право передати свій пай іншому члену сім`ї, якщо це передбачено статутом даного кооперативу. Так, в Примірному статуті ЖБК вказано, що член ЖБК має право за згодою загальних зборів членів кооперативу передати свій пай будь-кому з членів сім`ї, який проживає разом з ним і досяг 18 років (вступив в шлюб або влаштувався на роботу до досягнення цього віку. Пай, що є спільною сумісною власністю подружжя може бути переданий іншому членові сім`ї тільки за згодою чоловіка (дружини). Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 11.02.2010р. право власності на нерухомість підлягає обов`язковій державній реєстрації і виникає з моменту такої реєстрації. У той же час, відповідно до раніше діючого Закону України «Про власність» право власності члена житлового кооперативу на квартиру дійсно виникало з моменту виплати паю і не вимагало реєстрації. У зв`язку з тим, що за життя спадкодавець [PERSON] не зареєстрував право власності на вказану квартиру, відсутній документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, що позбавляє можливості спадкоємця [PERSON] реалізувати свої спадкові права та оформити нотаріально право на спадщину за законом. Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Натомість ч.3 ст.1296 ЦК передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до п.3.1. роз`яснень, що містяться у листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно п.23 постанови пленуму Верхового суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В пункті п.3.3. роз`яснень, що містяться у листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначає, що у випадках відсутності правовстановлюючих документів у зв`язку з їх втратою та відсутності реєстрації об`єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім`я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Судам при вирішенні справ цієї категорії необхідно згідно із нормами, що регулюють підстави виникнення права власності на нерухоме майно, та нормами щодо складу спадщини перевіряти, чи належав та на якій правовій підставі об`єкт нерухомості спадкодавцеві. Відповідно листа Міністерства юстиції України від 21 травня 2005 року, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16.04.2021р. нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори Демиденко О.А., відмовлено [PERSON] , у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я її доверітеля [PERSON] , а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що залишилась після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки представником спадкоємця не було надано нотаріусу правовстановлюючих документів на майно, що належало померлому. Крім того, під час вивчення документів, нотаріусом було встановлено відсутність державної реєстрації права власності спадкодавця - [PERSON] на вказану квартиру, що підтверджується довідкою № 145, виданою КП «ЧООБТІ» 04.02.2021р. Оскільки правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно позбавляє позивача скористуватися його законним правом на отримання спадщини, проте в судовому засіданні судом було встановлено, що померлий [PERSON] , набув право власності на квартиру, що за адресою: [ADDRESS] в силу положень ст.15 ЗУ «Про власність» та ст. 384 ЦК України, то враховуючи викладене, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно. На підставі викладеного, ст.ст. 1216, 1218, 1222, 1223, 1233 ЦК України,

Outcome: approved