Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» (АТ «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків ПАТ «Українська залізниця») нараховану, але не виплачену заборгованості із заробітної плати, в тому числі нараховану, але не виплачену грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі: 15647,15 грн., середнього заробітку за період затримки з 17.07.2017 по 30.11.2021 в сумі 303429,49 грн. та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати - 2473,93 грн. (дві тисячі чотириста сімдесят три грн. 93 коп.) В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що з 14.09.2010 він був прийнятий згідно з наказом №86/ос від 13.09.2010 на посаду електромеханіка 2 групи в бригаду по технічному обслуговуванню та ремонту пристроїв автоматичної локомотивної автоматизації в Іловайську дистанцію сигналізації та Державного підприємства «Донецька залізниця». 17.07.2017 позивача було звільнено на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату на на підставі наказу від 10.07.2017 №3945/ДН/ос. В день звільнення йому було видано трудову книжку, але не виплачено заборгованість із заробітної плати. Позивач вважає дії відповідача незаконними. Частиною 1 статті 116 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП України), виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства, проводяться у день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, згідно з вимогами ч.1 ст.117 КЗпП України, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до постанови КМУ № 159 від 21.02.2001 р. сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Позивачем надано розрахунок належних сум при звільненні, розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати сум при звільненні компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.11.2021 відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 15.12.2021 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними та, окрім цього, вказав, що Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» не може виконувати належним чином обов`язків, оскільки дана територія непідконтрольна Україні та окрім цього вказав, що з врахуванням даної ситуації відсутній доступ до первинних документів. З врахуванням зазначеного, представник відповідача зазначив, що відповідач діяв в межах законодавства та не порушував жодних інтересів позивача, а докази позивача є неналежними. Окрім цього, у відзиві представником відповідача було зазначено, про розгляд справи за відсутності представника Акціонерного товариства «Українська залізниця», за наявних матеріалів справи та просив відмовити у задоволенні позову. Суд, всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, акціонерне товариство «Укрзалізниця» свою господарську діяльність розпочало 01.12.2015 та є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підвідомчих підприємств і закладів, що мали статус окремих юридичних осіб. Відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23.02.2012 №4442-IV, Постанови КМУ «Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"» від 25.06.2014 №200, Державне підприємство «Донецька залізниця» було реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Згідно з наказом правління ПАТ «Укрзалізниця» від 15.04.2016 №303 Інформаційно-обчислювальний центр державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом перетворення у виробничий підрозділ «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Постановою КМУ «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» від 31.10.2018 № 938, змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменувати його в акціонерне товариство «Українська залізниця». В подальшому внесено зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Суд вважає, що позивач обґрунтовано звернувся до суду з такими вимогами саме до АТ «Укрзалізниця» - як правонаступника, а не до ДП «Донецька залізниця», оскільки законом передбачений механізм звернення з такими вимогами до підприємства - правонаступника. Наказом виробничого підрозділу структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 17.03.2017 №105, який видано відповідно до наказу начальника Донецької дирекції №236/ДНД від 13.03.2017 було встановлено початок простою з 08-00 год. 20.03.2017 для всіх працівників виробничого підрозділу. На весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу наказано проставляти літерний код «П». Оплату за час простою не з вини працівників, провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи. 17.07.2017 згідно з наказом №3945/ДН/ос від 10.07.2017 позивача було звільнено на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. Згідно наданих доказів по справі, розрахунки заробітної плати позивачу було нарахована за: березень 2017 року - 3139,04 грн., квітень 2017 року -2488,57 грн., травень 2017 року - 2604,70 грн, липень 2017 року - 7414, 84 грн. (в тому числі не виплачена грошова компенсація за всі не використані дні щорічної відпустки). За сумою складання помісячних сум заборгованість становить 15647,15 грн. У поданому відзиві відповідач стверджує про втрату доступу до структурного підрозділу з 07.03.2017 в зв`язку з захопленням будівлі невідомими особами за адресою: м. Донецьк, вул. Артема, 68 , та посилається на науково-практичний висновок ТПП України від 16.01.2018 №126/2/21-10.2 Але перевіривши обставини суд вбачає іншу інформацію: будівля за адресою: м. Донецьк, вул. Артема, 68 ніколи не належала відповідачу, а регіональна філія «Донецька залізниця» зареєстрована 26.11.2015 за адресою: м. Лиман, вул. Привокзальна, 22 (відомості містяться у вільному доступі в ЄДР). Будівля за адресою: м. Донецьк, вул. Артема, 68 належить іншій юридичні особі Державному підприємству «Донецька залізниця». Крім того, суд звертає увагу на ті обставини, що деякі структурні підрозділи регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» здійснюють господарську діяльність на підконтрольній Україні території починаючі з квітня 2016 року, а звільнено позивача 17.07.2017 року. Щодо посилання представника відповідача на науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України щодо унеможливлювано виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричинених впливом форс-мажорних обставин ( обставин непереборної сили), то суд вважає таким, що не може бути доказом звільнення власника чи уповноваженого ним органу від відповідальності перед найманим працівником, оскільки цей висновок викликає сумнів в його відповідності дійсності і в тому він зроблений об`єктивно та не упереджено щодо осіб яких він стосується та для яких має юридичне значення з наступних підстав: -цей висновок є приватним замовленням відповідача складеним на підставі наданих та підібраних ним даних, що викликає у суду сумнів щодо його відповідності дійсності, оскільки відповідач є особою заінтересованої в тому висновку що було зроблено ; -надання такого висновку всього двома фахівцями , один з яких не є фахівцем з трудового права а інший залучений до складання висновку на підставі договору про надання послуг, викликає сумнів щодо його відповідності нормам саме трудового права а також надання його особами не заінтересованими в наданні саме того висновку який ними було надано на вимогу замовника ; -зазначений висновок зроблено в протиріччя ст.259 КЗпП України, яка є спеціальною нормою щодо регулювання питання додержання законодавства про працю, якою передбачено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування. Громадський контроль за додержанням законодавства про працю здійснюють професійні спілки та їх об`єднання. -посилання у висновку на ст.ст.9, 263, 617 ЦК України є безпідставним, оскільки КЗпП України та Закон України «Про оплату праці» регулюють спеціальні норми права які витікають з загальних правовідносин які регулюються ЦК України, при тому, що при складанні цього висновку не були враховані норми права передбачені Законом України «Про оплату праці», - у висновку не зазначено, що відповідач звільняється від обов`язків передбачених ст.117 КЗпП України. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. При цьому, суд відхиляє посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника. Отже, сума до задоволення про стягнення невиплаченої заробітної плати, у тому числі і грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку підлягає задоволенню, а саме, у розмірі 15647,15 грн. Вказані розрахунки відповідають даним табелів обліку використання робочого часу та розрахунку заробітної плати за березень - липень 2017 року. Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 №8-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексів законів про працю України, статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Тобто, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутися до суду з позовом про стягнення всіх належних виплат не залежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування такої виплати.жуються лише первинною документацією. Більш того, закон №1982 VII про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо використання печаток юридичними особами та фізичними особами-підприємцями скасував обов`язковість використання підприємствами у своїй діяльності печаток. Відповідно до ст. ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед Позивачем має довести саме роботодавець. Обов`язок здійснювати нарахування та виплати заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо покладено на роботодавця, а не на працівника. Законодавець абсолютно вірно покладає обов`язок доказування саме на роботодавця, оскільки працівник в категорії трудових спорів має значно слабше становище оскільки не має доступу до справжніх бухгалтерських документів, а ігнорування судами зазначених вище норм призводить до порушення Конституційних прав працівника. АТ «Українська залізниця» не довело, що заборгованість з виплати заробітної плати позивач отримав або кошти перераховані на особистий рахунок позивача. Позивач стверджує, що зазначені кошти на банківський рахунок не отримував, а Відповідач не надав суду жодного доказу (банківської довідки) про зарахування зазначених коштів на банківський рахунок позивача. Згідно із статтею 30 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон) при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці, зокрема, загальної суми заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, розмір і підстави відрахувань із заробітної плати, а також суму заробітної плати , що належить до виплати. Іншим чином законодавством не передбачено. Як пояснює Мінсоцполітики в листі від 20.10.2017 р. №262/0/101-17 (далі - Лист №262), чіткої форми (виду) повідомлення про розмір заробітної плати, нормативно-правовими актами не встановлено. Відомості про зарплату можуть бути викладені письмово (у формі розрахункового листа чи іншого документа розробленого роботодавцем) або ж у вигляді електронного документа (повідомлення, листа). Зазвичай на підприємстві працівникові під час виплати зарплати надають розрахунковий лист про дані щодо сум, які належать до виплати працівнику, і відрахувань із них. Водночас законодавством не передбачено заборони в разі погодження працівника на надання йому інформації про розмір його зарплати на вказану ним електронну адресу. Про це також ідеться у листі №262. А отже, спосіб інформування про виплату зарплати погоджується між роботодавцем та працівником. Тож підприємство розроблює та затверджує таку форму самостійно, але зважаючи на те, що до неї повинні бути обов`язково включена інформація, наведена у ст. 110 КЗпП України, особливо деталізація з розшифровкою за видами виплат (складовими зарплати). Право людини на заробітну плату гарантовано Конституцією України, нормами Кодексу Законів України «Про працю», Закону України «Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з Відповідачем, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних вимог в розумінні практики Європейського Суду. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Пунктом 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. №88 (далі - Інструкція №88) передбачено, що первинні документи - це документи , які створені у письмовому чи електронному вигляді, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрацій (власника) на їх проведення. Пунктом 2.3 Інструкції №88 визначено, що первинні документи, створені в електронному вигляді застосовуються у бухгалтерському обліку за вимоги дотримання норм законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Відповідач з 2008 року використовує автоматичну систему бухгалтерського обліку «Фобос», завдяки якої він мав доступ до будь якої бухгалтерської інформації по кожному структурному підрозділу, тому Відповідач мав можливість отримання первинних документів в електронному вигляді. Відповідач має сучасний електронний документообіг - «СКЕДО УЗ». Облік робочого часу обчислювався в тому числі за допомогою автоматизованої системи бухгалтерського обліку «ФОБУС», Lotus Notes, тобто всі дані необхідні для нарахування та виплати заробітної плати працівників. Також у Відповідача працює автоматична система управління персоналом «Кадри», в якій оброблюється вся інформація по особовому складу. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через то, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що не має електронну форму. Згідно ст. 10 зазначеного закону відправлення та передавання електронних документів здійснюються автором або посередником в електронній формі за допомогою засобів інформаційних, комунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем або шляхом відправлення електронних носіїв, на яких записано цей документ. Стаття 13 зазначеного закону вказує, що суб`єкти електронного документообігу повинні зберігати електроні документи на електронних носіях інформації у формі, що дає змогу перевірити їх цілісність на їх носіях. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 №18-рп/2004 щодо питання порушеного права, за захистом якого особа може звернутися до суду, то це поняття, яке зазначається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту об`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних та колективних потреб; г) не може суперечити Конституції та Законам України, суспільним інтересам, загально визначеним принципам права; д) означає поняття (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або не матеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або не доцільним. Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 №475/97-ВР і з огляду частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України, застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розумінні змісту норм Конвенції та першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 №3477-IV «Про виконання рішення та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших рішень ЄСПЛ у справах «Спорронг проти Швейцарії» від 23 вересня 1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 «Булвас» АД проти Болгарії» від 27 січня 2009, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу порушення в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (вртучання в право мирне володіння майном) пропорційно визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б один критерій не буде додержано. Європейська соціальна хартія (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V у Статті 4 встановлює. Право на справедливу винагороду. З метою забезпечення ефективного здійснення права на справедливу винагороду Сторони зобов`язуються визнати право працівників на таку винагороду, яка забезпечує їм і їхнім сім`ям достатній життєвий рівень. Судом встановлено факт перебування Позивача в трудових правовідносинах з Відповідачем, та самим Відповідачем було видано позивачці наказ про звільнення скріплений печаткою відповідача з зазначенням обов`язку виплатити позивачу компенсацію за не використану відпустку, вихідну допомогу у зв`язку з скороченням штату. В наказі зазначено номер та дату постанови профкому щодо узгодження звільнення та, як на підставу скорочення. Більш того, відповідач видав позивачу належним чином оформлену трудову книжку з записом про звільнення та скріпленою печаткою відповідача. Отже, позивні вимоги щодо стягнення заборгованості із заробітної плати за 2017 рік та середнього заробітку є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява №38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. За ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки, за період з 17.07.2017 по 30.11.2021. Всі документи надані позивачем є доступними та належними доказами були видані самим відповідачем у м. Лиман на підконтрольній державі території. Трудова книжка, накази, розрахунки заробітної плати, довідки виготовлялися в м. Лиман за містом реєстрації відповідача, будь яких доказів, що підтверджують виготовлення документів невідомими особами на непідконтрольній території відповідач не надав, а отож такі твердження відповідача є відверто не правдою. Більш того, посадові особи, що підписували документи надані в матеріали справи позивачем продовжують працювати у відповідача. Позивачем надано табелі обліку робочого часу, розрахунки заробітної плати, накази про звільнення, трудову книжку, довідку про заборгованість видану самим Відповідачем. Посилання Відповідача на відсутність доказів, що підтверджують виконання Позивачем роботи, є абсолютно абсурдним оскільки в указаний період підприємство знаходилося в простої, а матеріали справи містять копії табелів обліку робочого часу та відповідно до наказу №236/ДНД від 17 березня 2017 року, який було видано на виконання наказу №384-Н регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 15.03.2017 року, встановлено початок простою по причинам, не залежних від робітників з 20.03.2017 року. В наказі зазначалося, що оплату за час простою проводити з розрахунку двох третин ставки встановленої працівникові розряду (окладу) за час простою згідно графіку роботи. Тобто за час простою відповідач взяв на себе обов`язок виплачувати працівникам оплату простою , як це передбачено трудовим законодавством. Позивач на виконання вимог наказу про встановлення простою виходив на своє робоче місце до дня звільнення, на день його звільнення наказ про встановлення простою скасований не був, отже у відповідача відсутні підстави не здійснювати позивачу оплату за час простою. Суд критично оцінює посилання представника відповідача на існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які унеможливили здійснити розрахунок з позивачем, оскільки така позиція повністю спростовується вивченими доказами у справі. Зокрема наявністю належним чином заповненої трудової книжки позивача наказу про його звільнення з роботи, Наявність роздрукованих розрахунків заробітної плати, виданих позивачу, який використовував їх як доказ існуючої заборгованості із заробітної плати, свідчить та розцінюється судом як обізнаність відповідача про існуючий обов`язок та його невиконання, що тягне за собою відповідне відшкодування у вигляді нарахування середнього заробітку. Наданий відповідачем висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 не є сертифікатом в розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні». Відповідно до ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Тому наданий відповідачем висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/21-10.2 не свідчить про наявність законних підстав щодо невиплати заробітної плати позивачу. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за ч. 3 п. 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Разом з тим, позивач у поданій заяві вказує період невиплати належної заробітної плати з 17.07.2017 по 30.11.2021, що складає 1147 календарних днів, посилаючись на листи Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» та Міністерства соціальної політики України від 19.10.2017 №224/0/103-17/214 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2018 рік». Відповідачем не спростовано твердження позивача про розрахунок кількості днів затримки. Згідно з додатком до листа Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» та Закону України від 16 листопада 2017 року № 2211-VIII «Про внесення змін до статті 73 Кодексу законів про працю України щодо святкових і неробочих днів», з урахуванням розрахункового періоду кількість робочих днів у травні 2017 - 17, червні 2017 року - 20, у липні 2017 року - 21, у серпні 2017 року - 22, у вересні 2017 року - 21, у жовтні 2017 року - 21, у листопаді 2017 року - 22, у грудні 2017 року - 20, згідно з листом Міністерства соціальної політики України від 19.10.2017 р. N 224/0/103-17/214 у січні 2018 року - 21, у лютому 2018 року - 20, у березні 2018 року - 21, у квітні 2018 року - 19, у травні 2018 року - 21, у червні 2018 року - 20, у липні 2018 року - 22, у серпні 2018 року - 22, у вересні 2018 року - 20, у жовтні 2018 року - 22, у листопаді 2018 року - 22, у грудні 2018 року - 20, у січні 2019 року - 21; у лютому 2019 року - 20; у березні 2019 року - 20, у квітні 2019 року - 21, у травні 2019 року - 21, у червні 2019 року - 18, у липні 2019 року - 23, у серпні 2019 року - 21, у вересні 2019 - 21, у жовтні 2019 року - 22, у листопаді 2019 року - 21, у грудні 2019 року - 21, у січні 2020 року - 21; у лютому 2020 року - 20; у березні 2020 року - 21, у квітні 2020 року - 21, у травні 2020 року - 19, у червні 2020 року - 20 , липень 2020 року- 23, у серпні 2020 року - 20, у вересні 2020 року- 21, у жовтні 2020 року - 22, у листопаді 2020 року - 22, у грудні 2020 року - 20, у січні 2021 року - 21; у лютому 2021 року - 19, у березні 2021 року - 20, у квітні 2021 року - 21, у травні 2021 року - 21, у червні 2021 року - 18, у липні 2021 року - 21, у серпні 2021 року - 21, у вересні 2021 - 21, у жовтні 2021 року - 21, у листопаді 2021 року - 22 що разом складає 1147 днів. Сума середнього заробітку за період затримки з 17.07.2017 року по 30.11.2021 року складає:1147 днів період затримки х263,67 грн./на день = 303429 грн 49 коп. При визначені розміру заборгованості по заробітній платі, суд бере до уваги розрахунки заробітної плати згідно табелів обліку використання робочого часу, особовий рахунок та розрахунки заробітної плати, надані позивачем. Що стосується позовних вимог щодо стягнення компенсації, то відповідно до постанови КМУ № 159 від 21.02.2001 р. сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Суд вважає за можливе прийняти наданий позивачем розрахунок та стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за березень - травень 2017 року у розмірі 2473,93 грн. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 81 УПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно із ст.141 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Позивач звільнений від сплати судового збору за подання заяви про стягнення заробітної плати на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до положень ч. 2 ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що суд задовольнив позовні вимоги, на користь держави підлягає стягненню з відповідача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3205 грн. 55 коп. При таких обставинах позов слід задовольнити .

Outcome: approved