Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

19 липня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позову, враховуючи вимоги уточненої позовної заяви, зазначив, що 27\~березня 2015 року\~він дав у борг відповідачу [PERSON] грошову\~суму в розмірі\~300 доларів США та 400 гривень, про що відповідач власноручно склав розписку. Згідно розписки відповідач повинен був повернути борг 30 квітня 2015 року. Незважаючи на те, що строк повернення боргу пройшов, відповідач гроші не повернув, вимоги позивача повернути борг ігнорує, уникає зустрічі з позивачем. Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних від простроченої заборгованості, що склало 282,8 грн., інфляційні втрати у розмірі 738, 4 грн., вартість послуг адвоката у розмірі 3000 грн. З урахуванням викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 11876,80 грн. та витрати по сплаті судового збору. Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, про явку в судове засідання були повідомлені належним чином, надали суду заяву, у якій позов підтримали у повному обсязі та просили розглядати справу без їх участі. Відповідач в судове засідання не зявився, про явку в судове засідання був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. За таких обставин суд вважає, що відповідач не з'явився до судового засідання без поважних причин. Відповідно до ч.1\~ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши надані докази, приходить до наступного висновку. Згідно\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Статтею 60 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і запереченні сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 27 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 300 доларів США та 400 грн., які зобовязався повернути до 30 квітня 2015 року, про що склав відповідну розписку. Відповідно до\~ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України\~передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до\~ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1\~ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Позивач стверджує, що до цього часу боржником вимоги кредитора не виконано, суму боргу не повернуто. До судового засідання відповідачем не надано будь-яких заперечень або спростувань щодо наявності боргу чи повернення коштів позивачу. Згідно\~ст.192 Цивільного кодексу України\~законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України\~гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до\~ст.524 Цивільного кодексу України\~зобовязання має бути виражене в грошовій одиниці України\~гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Офіційний курс НБУ, встановлений на 19.07.2016 р. (дату подачі позовної заяви до суду) становив\~100 доларів США = 2485,2093 грн. Таким чином, розмір заборгованості відповідача складає 400 грн. + 7455,60 грн. (еквівалент 300 доларів США) = 7855,60 грн. Відповідно до вимог ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання; на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річнихвід простроченої суми. Таким чином, окрім зазначеної суми, у відповідності до ст.625 ЦК України, на користь позивача необхідно стягнути суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річнихвід простроченої суми: Так, індекс інфляції за прострочений період (з 30.04.2015 р. по дату подання позову) склав 9,4 %, та відповідно інфляційні втрати склали 738,40 грн., що підтверджується розрахунком позивача, яким судом перевірено та визнано вірним. Три проценти річних (за весь період прострочення) склали : 282,80грн., що виходить з наступного: за 2015 рік (починаючи з 30.04.2015 по 31.12.2015): 0,00821 % * 245 дн. * 7855,60 грн. = 158 грн. За 2016 рік (починаючи з 01.01.2016 до дати подання позову 19.07.2016 року): 0,00819 % * 194 дн. * 7855,60 грн. = 124,80 грн. Таким чином, сумарно за 2015 та 2016 роки три проценти річних склали: 158 грн. + 124,80 грн. = 282,80 грн. Стосовно вимог позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно із ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Така особа має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. У пунктах 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». З матеріалів справи вбачається, що 06.07.2016 року між\~ адвокатом [PERSON] та позивачем укладено договір про надання правових послуг. У відповідності до наданих позивачу договору про надання юридичної допомоги та відповідного розрахунку, витрати на правову допомогу склали 3000 грн., що відповідає вимогам Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». З урахуванням зазначеного, суд вважає, що вимоги про стягнення витрат на правову допомогу є обґрунтованими. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved