Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 10 листопада 2014 року в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області помер [PERSON] Після його смерті відкрилася спадщина за заповітом. Згідно заповіту, все своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому належало на день смерті і на що він за законом має право заповів йому. До складу спадкового майна входить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться по вул.. Шкільній № 6 в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області. Посилається на те, що він є єдиним спадкоємцем за заповітом, який своєчасно прийняв спадщину. Проте на даний час оформити свої права на нерухоме майно він не має можливості через те, що при житті спадкодавець не оформив правовстановлюючих документів на вказане майно. Вказує на те, що відповідач [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, однак, спадкування здійснюється за заповітом, а не за законом, а він не належить до осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині. Зважаючи на викладене, просить суд позов задовольнити та визнати за ним право власності на спадкове майно. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту належності правовстановлюючих документів та визнання права власності на майно, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться по вул.. Шкільній № 6 в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області з 1983 року відносилося до категорії колгоспних дворів, головою якого був [PERSON] Вказує на те, що він [PERSON], з 1983 року по 01.01.1989 року був членом вказаного двору і йому належить 1/3 частка домогосподарства. Посилається на те, що з 1983 року він почав їздити на заробітки в Тюменську обстасть та періодично був відсутній в господарстві [PERSON], однак, надалі надав кошти на ведення двору, приймав участь у веденні колгоспного двору своєю працею. Вказує також на те, що 01.01.1989 року вийшов із цього двору та виділився в додатковий особовий рахунок в рамках цього ж колгоспного двору, де розпочав будувати житловий будинок, який добудував у 1993 році. Вважає, що він не втратив права на свою 1/3 частку у майні колгоспного двору, а тому просить суд визнати за ним право власності на цю частку. А також просив встановити факт належності йому, [PERSON] Тоадеру Васильовичу записів про реєстрацію [PERSON] в особовому рахунку № 746 с. Йорданешти на 1983-1985 роки, в особовому рахунку № 720 с. Йорданешти на 1986-1990 роки. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] звернувся д суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [PERSON] та [PERSON] були батьками його батька. Домогосподарство, де проживали останні відносилося до категорії колгоспних дворів, станом на квітень 1991 року членами якого були лише вони. 06 березня 2007 року померла [PERSON], після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться по вул.. Шкільній № 6 в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області. Спадкоємцями першої черги після її смерті були її чоловік [PERSON] та діти [PERSON], [PERSON] Тоадер Васильович та [PERSON]. Вказує на те, що спадкоємцями, які прийняли спадщину після її смерті були [PERSON] чоловік покійної та [PERSON] його батько, так як вони постійно проживали із спадкодавцем на день смерті та успадкували після її смерті по 1/2 частки спадщини. Посилається на те, що 10 листопада 2014 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина за заповітом складеним спадкодавцем 03.02.2011 року на імя [PERSON], за змістом якого дід заповів останньому все своє майно, яке йому належить. Вказує на те, що 05 грудня 2010 року його батько [PERSON] помер. Спадкоємцями першої черги після його смерті є він, який своєчасно прийняв спадщину та його сестра [PERSON], яка спадщину не прийняла та на неї не претендує. Посилається також на те, що його батьку належить право на обовязкову частку у спадковому майні після смерті [PERSON], як інваліду ІІ групи і його частка складає 1/18 від спадкового майна чи 1/24 від домоволодіння, яку він успадкував на підставі ст. 1266 ЦК України, тобто за правом представлення. Вважає, що йому як спадкоємцю за законом після смерті [PERSON] належить право на 37,50% (1/4 часка після смерті матері та 1/24 частка обовязкова частка після смерті батька) у спірному майні, яке знаходиться по вул.. Шкільній № 6 в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області, а тому просить позов задовольнити та визнати за ним право власності на вказане майно. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав повністю, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві та просив позов задовольнити. А також посилаючись на безпідставність зустрічних позовних вимог [PERSON] та позовних вимог третьої особи [PERSON] просив суд відмовити у їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнала повністю, проти його задоволення не заперечувала. Позовні вимоги [PERSON] та третьої особи [PERSON] не визнала повністю, просила суд відмовити у їх задоволенні. Представник [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав повністю, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві та просив їх задовольнити. Позов [PERSON] не визнав повністю, просив суд відмовити за недоведеністю. Позовні вимоги [PERSON] визнав частково. Представник [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав повністю, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві та просив їх задовольнити. Позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] визнав частково, в частині, що не суперечить позовним вимогам [PERSON] Представник відповідача [PERSON] сільської ради Глибоцького району Чернівецької області в судове засідання не зявився, однак надіслав до суду заяву відповідно до якої позовні вимоги [PERSON] визнає у повному обсязі, проти задоволення позову не заперечує, просить розглянути справу у їх відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає, що справу можна розглянути в її відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] та позовних вимогах третьої особи [PERSON] слід відмовити виходячи із наступного. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] виготовив проектну документацію на будівництво житлового будинку у 1972 році та збудував житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, в тому числі, житловий будинок літ. «А», тераса літ. «А1», ганок «а», сараї літ. «Б, Г, Д, Е», ганок «б», літня кухня літ. «В», ганок «в», убиральня «Є», колодязь № 1, огорожа № 2, 5, 10, хвіртка № 3, 4, 6, 8, ворота №7, 9, вимощення № І по вул.. Шкільній № 6 в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області. Вказане господарство згідно особового рахунку №789, головою якого був [PERSON], відносилося до суспільної групи колгоспних дворів. Вказані обставини сторонами не оспорювались. Не оспорювався та визнався сторонами і той факт, що [PERSON] та [PERSON] є одна і таж особа. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз'яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Судом встановлено, що станом на 15 квітня 1991 року членами вказаного двору були [PERSON] та [PERSON], кожному з яких належало по 1/2 частки майна вказаного двору. Останні були подружжям, шлюб між ними був зареєстрований 02 листопада 1957 року. У подружжя було троє дітей: [PERSON], [PERSON] Тоадер Васильович та [PERSON]. Вказані особи були членами колгоспного двору, однак, вибули із даного господарства та втратили право на частку у майні колгоспного двору. [PERSON] та спадкоємці [PERSON] на майно колгоспного двору не претендують, позовних вимог не предявляють. Відповідач [PERSON] Тоадер Васильович посилається на те, що він не втратив своєї частки у майні колгоспного двору. Однак, суд вважає, що його позовні вимоги є безпідставними. Так, в судовому засіданні встановлено, що останній, згідно записів погосподарської книги, вибув із господарства у 1983 році у звязку із виїздом до Тюменської області та більше до цього господарства не повертався. Як встановлено у судовому засіданні, він періодично приїжджав до дому, був на весіллі у брата. Вказані обставини підтвердили в судовому засіданні і свідки, зокрема, [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що [PERSON] Тоадер Васильович у 1983 році поїхав на заробітки, періодично приїжджав, жив у батьків, вказували на те, що батько виділив йому кусок городу і він розпочав там будівництво, купив машину. При цьому свідки вказували на те, що яким чином він розпоряджався заробленими коштами вони не знають. Разом із тим, суд вважає, що [PERSON] Тоадером Васильовичем не було доведено належними та допустимими доказами, що він не менше трьох років підряд до 15 квітня 1991 року брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Більше того, встановлено і дані обставини визнаються всіма учасниками процесу, що батько голова господарства [PERSON] виділив частину городу біля хати і [PERSON] Тоадер Васильович розпочав будівництво житлового будинку по вул. Шкільній № 10 в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області. Отже, встановлено, що згідно записів по господарського обліку, [PERSON] Тоадер Васильович тимчасово вибув із колгоспного двору 1983 році. Із копії по господарської книги особового рахунку № 720 вбачається, що позивач [PERSON] 01.01.1989 року вийшов із цього двору та виділився в окремий особовий рахунок де збудував власний будинок. На дані обставини посилається і сам [PERSON] Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] Тоадера Васильовича про визнання за ним права власності на 1/3 частку житлового будинку і господарських споруд по вул. Шкільній № 10 в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області є безпідставними. Враховуючи те, що встановлення факту належності [PERSON] Тоадеру Васильовичу записів про реєстрацію [PERSON] в особовому рахунку № 746 с. Йорданешти на 1983-1985 роки, в особовому рахунку № 720 с. Йорданешти на 1986-1990 роки не породжують будь яких юридичних наслідків, суд приходить до висновку, що в задоволенні цих вимог слід також відмовити. Судом встановлено, що 07 березня 2007 року [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина за законом на 1/2 частку житлового будинку по вул. Шкільній № 10 в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області та грошові внески в Ощадбанку. Спадкоємцями першої черги були її чоловік [PERSON] та діти [PERSON], [PERSON] Тоадер Васильович та [PERSON]. Єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, відповідно до ст. 1261, 1268 ЦК України, після її смерті був [PERSON]. Зокрема, на підставі його заяви було заведено спадкову справу 06 березня 2008 року та видано останньому свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові внески, що знаходяться на зберіганні у Глибоцькому відділенні Ощадбанку. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Нормою ч. 3 ст. 1269 ЦК України передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. А тому, [PERSON] набув право власності на 1/2 частку житлового будинку по вул. Шкільній № 10 в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області, як спадкове майно після смерті дружини, хоча і не оформив їх. Діти спадкодавця спадщину не прийняли. Так, [PERSON] та [PERSON] звернулися до нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини. [PERSON] Тоадер Васильович спадщину не прийняв, так, на час смерті із спадкодавцем не проживав та не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Виходячи із викладеного, суд приходить до висновку, що посилання третьої особи [PERSON], що його батько [PERSON] прийняв спадщину після смерті своєї матері, так як постійно проживав із нею на час відкриття спадщини, є безпідставними оскільки, відповідно до ст. 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. 03 лютого 2011 року [PERSON] було складено заповіт, згідно яким він заповів на користь [PERSON] все своє майно. 10 листопада 2014 року [PERSON] помер, після його смерті відкрилася спадщина, до складу якого входить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по вул. Шкільній № 6 в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області. Позивач [PERSON], як спадкоємець за заповітом, звернувся із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса, однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено, у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на майно у спадкодавця, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28 вересня 2015 року. Відповідно до 2.2. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Тобто, нотаріусом при заведенні спадкової справи було перевірено чи заповіт [PERSON] не змінено чи скасовано, а тому посилання третьої особи [PERSON] на те, що позивачем не доведено, що заповіт є дійсним є необґрунтованим. Також встановлено, що відповідач [PERSON] звернувся із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті [PERSON], однак, він не може спадкувати майно за законом, оскільки здійснюється спадкування за заповітом, а останній права на обовязкову частку у спадщині немає. Спадкування за правом представлення має місце у випадках встановлених ст. 1266 ЦК, за умови якщо спадкоємець першої третьої черг спадкування за законом помер до відкриття спадщини. Норми ст. 1266 ЦК застосовуються лише щодо відносин при спадкуванні за законом (глава 86 ЦК). А тому посилання третьої особи [PERSON] на те, що він спадкує за правом представлення обовязкову частку у спадщині його батька [PERSON], який був інвалідом ІІ групи та помер 05 грудня 2010 року, після смерті [PERSON], який помер 10 листопада 2014 року є безпідставними. Виходячи із того, що [PERSON] відмовився від прийняття спадщини після смерті [PERSON], а також із того, що після смерті [PERSON] спадкування здійснюється за заповітом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги третьої особи [PERSON] є безпідставними та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи наведене, а також те, що позивач [PERSON] своєчасно прийняв спадщину за заповітом після смерті [PERSON], суд приходить до висновку, що первісний позови слід задовольнити та визнати право власності на спадкове майно. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] Тоадера Васильовича та позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] слід відмовити за безпідставністю. На підставі викладеного, ст.ст. 1216 1223, 1233, 1241, 1258-1267, 1268-1270, 1273, 1296 ЦК України,

Outcome: approved