Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

[PERSON] 03.06.2016 року звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з цим позовом із зміненими надалі позовними вимогами щодо визнання невиконання відповідачем [PERSON] рішення Апеляційного суду Вінницької області від 03.12.2015 року про стягнення аліментів у розмірі 500 грн., визнання незаконною бездіяльності Відділу ДВС Солом'янського районного управління юстиції м.Києва за відсутності його дій по примусовому стягненню заборгованості з відповідача, стягнення на підставі вимог ст.22 ЦК України з відповідача на його користь 8000 грн. матеріальної шкоди, стягнення на підставі вимог ст.23 ЦК України з відповідача на його користь 8000 грн. моральної шкоди, стягнення на підставі вимог ст.22 ЦК України з співвідповідача через Державну казначейську службу України 8000 грн. матеріальної шкоди на його користь, стягнення на підставі вимог ст.23 ЦК України з співвідповідача через Державну казначейську службу України 8000 грн. моральної шкоди на його користь, а також додатково просив звільнити його від оплати судових витрат. Будучи допитаним в судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав змінені позовні вимоги. Пояснив, що заочним рішенням Жмеринського міськрайонного суду від 17.10.2016 року відмовлено у задоволенні його позову щодо стягнення моральної шкоди з цих відповідачів за несплату боржником аліментів та бездіяльність виконавчої служби з підстав відсутності доказів бездіяльності виконавчої служби, недоведеності письмовими доказами заборгованості боржника по аліментах, а також, що за борговою природою аліменти є майновими зобов'язаннями. Пояснив, що в теперішній час заборгованість по аліментах з того часу зросла удвічі. Повідомив, що доказами бездіяльності виконавчої служби є надані ним ухвали Жмеринського міськрайонного суду, а письмовими доказами заборгованості боржника є довідка-розрахунок, надана Відділом ДВС Солом'янського районного управління юстиції м.Києва. Зазначив, що відповідач [PERSON] стверджує, що частково сплачував аліменти на його користь, однак ці кошти ніяким чином не відносяться до аліментів, у тому числі це не було підтверджено в судовому засіданні показами Відділу ДВС Солом'янського районного управління юстиції м.Києва. Окрім того, рішенням Жмеринського міськрайонного суду від 06.01.2017 року задоволено його позов щодо стягнення з відповідача [PERSON] пені за прострочення сплати аліментів на утримання батька. Зауважив, що майнова шкода заключається в тому, що відповідачі не виконують рішення суду, а моральна шкода полягає в тому, що цим невиконанням рішення суду вони погіршують його майнове становище, яке і без того є складним, оскільки його єдиним джерелом існування є пенсія, з якої наразі відраховуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини, внаслідок чого отримуваний ним дохід є меншим розміру прожиткового мінімуму та залишкових коштів йому не вистачає на прожиття. Просив задоволити позов та розглянути справу на підставі поданих доказів. Після надання особистих пояснень самостійно залишив зал судових засідань, заявивши щодо розгляду справи у його відсутність. Відповідачі та представник третьої особи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, черговий раз не з'явилися в судове засідання, причин своєї повторної неявки суду не повідомили. Відповідач [PERSON] попередньо подав до суду письмові заперечення, в яких вказав, що з даним позовом не згоден та вважає його безпідставним. Повідомив, що він щомісячно сплачує [PERSON] аліменти в розмірі 200 грн. та у зв'язку з тим, що він навчається та є безробітним не може їх сплачувати в повному обсязі. Зазначив, що після закінчення навчання та працевлаштування він сплатить всю заборгованість по аліментах. Зауважив, що 17 жовтня 2016 року розглядалася також справа №130/1257/16-ц із однотипними вимогами позивача, в якій у задоволенні вимог останнього було відмовлено. Просив відмовити у задоволенні даного позову та розглянути справу у його відсутність. Представники Відділу ДВС Солом'янського районного управління юстиції м.Києва та Державної казначейської служби України заяв щодо розгляду справи у їх відсутність не представили. Виходячи з наведеного суд дійшов висновку про можливість постановлення рішення в порядку заочного розгляду справи, так як відповідно ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Вивчивши доводи позовної заяви, дослідивши представлені докази, суд доходить наступного. Згідно принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у ст.10, 11 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.57, 58, 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частиною першою ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ч.1,2 ст.23 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У відповідності до положень ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно вимог ч.1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до вимог ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до змісту ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу; суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін; способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Згідно вимог ч.4 ст.157 СК України той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. За змістом ч.2 ст.158 СК України особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування про визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно ч.5 ст.159 СК України особа, яка ухиляється від виконання рішення суду щодо визначення способів участі одного з батьків у вихованні дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно п.3,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, також відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд не приймає до уваги представлені сторонами копії судових рішень, які надані ним на підтвердження обгрунтувань власних позовних вимог та заперечень, оскільки вони не містять відомостей щодо набрання законної сили, що є визначеною процесуальним законом обов'язковою умовою для звільнення сторони у справі від обов'язку доказування встановлених цими судовими рішеннями обставин у даній цивільній справи. Суд також не приймає до уваги наданий позивачем у якості доказу розрахунок заборгованості відповідача [PERSON] по аліментам в сумі 8000 грн. за відомостями Відділу ДВС Солом'янського районного управління юстиції м.Києва станом на 01.12.2016 року, оскільки він спростовується копіями квитанції про поштові перекази в сумі по 200 грн. у певні місяці періоду з жовтня 2015 року по грудень 2016 року на загальну суму 2400 грн. за відповідним призначенням цих платежів, як аліментів на користь отримувача [PERSON] в с.Сербинівці, що визначає неналежне зарахування вчиненого боржником добровільного виконання у цій частині зобов'язань останнього. За таких обставин з огляду на відсутність визнання позовних вимог відповідачами суд визнає недоведення позивачем всупереч його обов'язку належними та допустимим доказами власних доводів щодо протиправності бездіяльності Відділу ДВС Солом'янського районного управління юстиції м.Києва стосовно примусового виконання судового рішення про стягнення на користь позивача аліментів на його утримання з відповідача [PERSON], натомість самостійному встановленню в межах позовного провадження, у яких заявлено первісну вимогу про відшкодування шкоди, ці обставини не підлягають за визначеної законом спеціального порядку їх вирішення судом саме у спосіб оскарження відповідної бездіяльності органу державної виконавчої служби згідно положень розділу VII ЦПК України. З цих підстав суд визнає безпідставними вимоги [PERSON] щодо відшкодування майнової та моральної шкоди Відділом ДВС Солом'янського районного управління юстиції м.Києва, оскільки довільне ототожнення ним цивільної відповідальності даного органу державної служби щодо відшкодування майнових збитків та моральної шкоди в розмірах невиконаного зобов'язання боржника за судовим рішенням із сплати аліментів є невідповідним вимогам закону, жодними положеннями якого не передбачається такого відшкодування. Окрім того, самим позивачем не доведено перед судом відповідними доказами ані розміри оспорюваних відшкодувань, ані факти заподіяння йому майнових збитків та моральних втрат неправомірними діями службових осіб вказаного органу ДВС, ані наявності причинного зв'язку між їх діями та спричиненням матеріальної шкоди чи фізичних або моральних страждань, а тому позов [PERSON] в цій частині вимог задоволенню не підлягає. Також суд визнає безпідставними вимоги [PERSON] стосовно заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди відповідачем [PERSON] внаслідок несплати останнім аліментів на користь позивача, оскільки заявлені ним підстави майнового та немайнового відшкодувань вочевидь не охоплюються обмеженим переліком видів матеріальної та моральної шкоди, передбачених нормами Сімейного кодексу України, що визначає відсутність щодо даної частини позовних вимог передбаченого спеціальними нормами сімейного законодавства виду матеріальної або моральної шкоди, лише які може відшкодовуватись у разі її заподіяння за приналежності даного спору до реалізації сімейних правовідносин. При цьому посилання позивача на загальні норми Цивільного кодексу України щодо права на відшкодування майнової та немайнової шкоди не мають визначального значення з урахуванням пріоритетності саме положень Сімейного кодексу України щодо врегулювання спірних правовідносин між стягувачем та платником аліментів, а тому позов у частині вимог щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди з відповідача [PERSON] задоволенню не підлягає. З огляду на постановлення судового рішення не в інтересах позивача, стягненню з нього на користь держави підлягають судові витрати щодо судового збору, сплату якого йому попередньо було відстрочено до ухвалення судового рішення у справі. З урахуванням обмеженого майнового стану позивача [PERSON] суму стягнення судового збору за сукупністю позовних вимог майнового та немайнового характеру слід визначити у зменшеному розмірі за сумою мінімальних ставкою судового збору стосовно обох вимог майнового характеру щодо кожного з відповідачів станом на час пред'явлення позову, а саме - у розмірі 1102,40 грн. (551,20 грн. + 551,20 грн.), звільнивши його від сплати решти суми судового збору, яку віднести на рахунок держави. Враховуючи викладене,

Outcome: approved