Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

14 травня 2014 року [PERSON] звернулась в Іллічівський міський суд Одеської області з зазначеним позовом (а.с.3-5). Свій позов позивачка обґрунтовує тим, що їй належить на праві спільної власності ? об'єкту нерухомості магазин-бар «[INFO]» з літнім майданчиком, що розташований по [ADDRESS]. Друга частина бару належить [PERSON] Вона ще у 2008 році в усному порядку домовилась з [PERSON] про ведення господарської діяльності на вказаному об'єкті, тобто 15 днів у місяці проводить господарську діяльність вона, а інші 15 днів проводить відповідачка [PERSON] Наприкінці квітня 2014 року їй стало відомо про Договір №1 про передачу в безкоштовне користування приміщення від 02.04.2013 року, який був укладений з Відповідачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] Відповідач [PERSON] не маючи належних повноважень передала в користування весь об'єкт нерухомості який належить нам обом на праві спільної власності порушивши її права. В судове засідання позивач та її представник не з'явились, надали заяву в якій зазначено, що позов підтримують, просили задовольнити позовні вимоги визнали в повному обсязі (а.с.28) Відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали (а.с.27). Дослідивши матеріали справи суд встановив фактичні обставини та відповідні їм правові відносини. Згідно договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2008 року [PERSON] купила ? частину бару магазину з літнім майданчиком, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.11-12). Згідно технічного паспорту на магазин-бар співвласниками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.14-18). На підставі договору про передачу в безкоштовне користування приміщення [PERSON] передала [PERSON] в безкоштовне користування приміщення на строк до 31.03.2016 року. Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Цивільний кодекс України, Закон України «Про захист прав споживачів», закріплюють принципи свободи договору, і рівності його сторін. Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Так Відповідачем [PERSON] не був затверджений договір з позивачкою [PERSON], що порушило її права як співвласника. Згідно п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» - права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Стаття 215 ЦК України, передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). На підставі ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Норма ст.60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана доказувати ті обставини, на які вона посилається, обґрунтовуючи свої вимоги. У відповідності зі ст. 147 п. 6, ст. 212 ЦПК України, - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ, не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відповідно до п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ при визнання правочинній недійсними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Але право на оскарження правочину мають і інші особи, які вважають свої права порушеними - відповідно до п. 5 постанови, «Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину». У відповідності до ч.3 статті 215 ЦК України, «Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)». На підставі викладеного,

Outcome: approved