Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

20.11.2020 позивач [PERSON] подала до Турківського районного суду Львівської області позовну заяву до [PERSON] , в якій просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що їй належить будинок [ADDRESS] . У її будинку зареєстровані крім неї ще її онук [PERSON] , [INFO] та його колишня співжителька [PERSON] , [INFO] . У 2015 році [PERSON] з її внуком розійшлися і вона виїхала у невідомому напрямку, та з того часу не проживає за місцем рєстрації. Відповідач не проживає в будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком не цікавиться. Факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування своїм майном. За результатами автоматизованого розподілу судової справи, оформленого відповідним протоколом від 20.11.2020 для розгляду цієї справи визначено суддю Турківського районного суду Львівської області Кшик О.І. Ухвалою суду від 03.12.2020 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судовому засіданні позивач пояснила, що проживає у житловому будинку з 1982 року. На прохання внука зареєструвала у житловому будинку відповідачку, яка була його співжителькою. Коли внук у вересні 2014 року пішов в АТО, то відповідач залишила будинок та поїхала у невідомому напрямку. У житловому будинку не проживає з 2015 року, не приходить, речей її немає, вони ніяк не контактують. Просить позов задовольнити. Не заперечує щодо ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася повторно, хоча була належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомила, відзиву не подала, про що свідчать матеріали справи, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які повернулися до суду без вручення відповідачу з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою", а також шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. Згідно п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцязнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відтак, судом дотримано вимог щодо належного повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду справи, а з урахуванням, що адресат відсутній за адресою місця проживання, що зареєстрована у встановленому законом порядку, інших відомостей щодо місця перебування чи проживання відповідача немає, то така вважається врученою. Таким чином, відповідач вважається такою, що належним чином повідомлена судом про розгляд вказаної справи. Відзиву відповідач не подала. Ухвалою суду від 24.03.2021 без виходу в нарадчу кімнату постановлено проводити заочний розгляд цивільної справи за згодою позивача. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. В житловому будинку позивача [PERSON] з 19.11.2014 року зареєстрована відповідач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується будинковою книгою. Довідкою про склад сім`ї від 10.11.2020 №1159 доводиться, що в житловому будинку за адресою [ADDRESS] зареєстрована, але не проживає з 2015 - колишня співжителька внука [PERSON] - [PERSON] . Відповідно до довідки виконавчого комітету Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області від 10.02.2021 за №144, житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] , [INFO] , де вона постійно проживає. Як вбачається з довідки виконавчого комітету Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області від 10.02.2021 за №145, [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , але на протязі 6 (шести) років за вказаною адресою не проживає і місце проживання її невідоме. Водночас, як доводиться актом про фактичне проживання особи від 23.03.2021 за №124, [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою [ADDRESS] та фактично проживає за адресою [ADDRESS] - одинока. Разом з нею зареєстровані в домоволодінні, але фактично не проживають: [PERSON] - внук, [PERSON] - співмешканка. Даний акт підписади сусіди [PERSON] та [PERSON] . Відтак суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини щодо права користування відповідачем житловим приміщенням. Вирішуючи питання про те, які норми закону - ЦПК України чи ЖК України необхідно застосувати під час вирішення цього спору, суд враховує наступне. Так, згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи суд має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватися для вирішення спору. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Позивач як на підставу своїх вимог покликається на ст. 319, 405 ЦК України. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом статті 383 ЦК України, статей 150,156 Житлового кодексу УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Водночас, відповідно до ч. 2 та 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Суд встановив, що позивач є власником спірного житлового будинку. У свою чергу, відповідач не є членом сім`ї позивачки, як власника житла. Відтак, до спірних правовідносин необідно застосувати норми 383, 391 ЦК України. У ході судового розгляду справи суд встановив, що відповідач з 2015 року відсутня у спірному будинку, доказів поважності причин такої відсутності сторонами не надано, а судом не здобуто. При цьому суд враховує, що відповідач добровільно припинила проживати у будинку позивача, будь-яких конфліктних ситуацій чи перешкод з боку позивача у користуванні житлом відповідачкою суд не встановив. Водночас тривале непроживання відповідачки в будинку по [ADDRESS] , а саме з 2015 року. суд розцінює як втрату нею інтересу до цього житла. Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеній Постанові від 09.12.2020 у справі № 209/2642/18, де зокрема закцентовано увагу на тому, що наявність інтересу до житла є ключовим фактом, який має досліджуватись судом при вирішенні спорів про втрату права користування житлом. Відтак, за встановлених конкретних обставин справи, суд дійшов висновку, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . При цьому, суд враховує аргументи позивачки, наведені останньою в позові та в судовому засіданні на підтвердження підстав для його задоволення, оскільки такі не спростовані відповідачем та знайшли своє підтвердження в ході дослідження наявних в матеріалах справи доказів. Вказані докази, на переконання суду, є належними, допустимими та достовірними в розумінні ст. 77-79 ЦПК України. Відтак, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши всі фактичні обставини справи, перевіривши їх доказами, наданими сторонами, за встановлених конкретних обставин у справі суд дійшов висновку, що позов є підставним і таким, що підлягає до задоволення.

Outcome: approved