Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

22.01.2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідача - Українського Державного підприємства поштового звязку Укрпошта( далі УДППЗ Укрпошта) - про поновлення на роботі на посаді начальника Центру поштового звязку №2 (далі ЦПЗ №2) Миколаївської дирекції УДППЗ «Укрпошта», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди в сумі 50000 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що вона з 07.04.1972 року знаходилась з відповідачем в трудових відносинах, наказом в.о. директора Миколаївської дирекції УДППЗ «Укрпошта» №1892-К від 28.12.2015 року незаконно була звільнена з підстави передбаченою п.1 ст. 41 КЗпП України (за одноразове грубе порушення трудових обовязків). Посилаючись на те, що оспорюваний наказ відповідача порушує її трудові права, підстави звільнення зазначені в цьому наказі (колективне звернення працівників ЦПЗ №2 від 22.12.2015 року, службова записка начальника ВОПАРК Миколаївської дирекції УДППЗ «Укрпошта» від 25.12.2015 року, акт комплексної перевірки виробничої та фінансово-господарської діяльності ЦПЗ №2) не можуть слугувати звільненню за п. 1 ст. 41 КЗпП України, позивач просив позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та його представник - [PERSON]- підтримали позовні вимоги. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] - в судовому засіданні позов не визнали зазначаючи, що одноразове грубе порушення трудових обовязків позивачем полягало у примусовому відправленні підлеглих працівників у відпустки без збереження заробітної плати при наявності у працівників не використаних щорічних відпусках, яке було виявлено 22.12.2015 року при отриманні колективного звернення 20 працівників ЦПЗ №2. Тобто, позивач [PERSON] не виконувала свої трудові обовязки в частині дотримання законодавства про працю та уважного ставлення до потреб і запитів працівників, мало наслідком спричинення шкоди їх трудовим правам. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обовязків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу). Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обовязків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обовязків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обовязку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обовязку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного звязку між невиконанням працівником трудових обовязків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення. За змістом указаної норми підставою для звільнення з роботи є вчинення особою разового грубого порушення трудових обов'язків, а не триваючого, зокрема, неналежне виконання своїх обов'язків, що може потягти за собою застосування дисциплінарних стягнень і звільнення з інших підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 07.04.1972 року знаходились в трудових відносинах, що підтверджується копією трудової книжки, наказом в.о. директора Миколаївської дирекції УДППЗ «Укрпошта» №1892-К від 28.12.2015 року позивач [PERSON] була звільнена з посади начальника Центру поштового звязку №2 з підстави, передбаченою п.1 ст. 41 КЗпП України (за одноразове грубе порушення трудових обовязків). Зі змісту вказаного наказу, службової записки начальника ВОПАРК Миколаївської дирекції УДППЗ «Укрпошта» від 25.12.2015 року та з пояснень представників відповідача в судовому засіданні слідує, що не встановлено коли саме (дата: число, місяць, рік) позивач [PERSON] вчинила одноразове грубе порушення трудових обовязків, представниками відповідача зазначено лише, що дисциплінарний проступок було виявлено 22 грудня 2015 року при колективному зверненні 20 працівників ЦПЗ №2 під час перебування у них в.о. директора Миколаївської дирекції УДППЗ «Укрпошта». Факти, викладені у цьому зверненні, щодо відправлення працівників у відпустки без збереження заробітної плати під примусом перевірялись на місці у місті Вознесенську 23 та 25 грудня 2015 року шляхом проведення перевірки документації відділу кадрів ЦПЗ №2 без опитування самих працівників заявників: виявлено 50 заяв працівників ЦПЗ 2 про надання відпустки без збереження заробітної плати складених під тиском начальника Центру, подання заяв носить масовий характер, що підтверджує їх написання під тиском і ці заяви знаходяться на різній стадії оформлення (до видачі наказу). [PERSON] надала пояснення з приводу запропонованих питань зазначивши, що у звязку з виробничим процесом нею працівникам було запропоновано реалізувати їх право на відпустку без збереження заробітної плати без застосування тиску до їх подачі. Доказів вчинення дій позивачем (видачі по цим заявам наказів),їх кількості, дати видачі наказів відповідачем суду не надано, що вказує на відсутність такої ознаки порушення трудових обовязків як одноразовість, а масовість вказаних випадків в різні дати вчинення свідчить про тривалу подію. Крім цього, в жодному із документів, що слугували підставою для розірвання трудового договору, не зазначено які збитки, спричинені підприємству внаслідок одноразового грубого порушення позивачем трудових обовязків, що вказує на відсутність такої ознаки як грубе порушення трудових обовязків. Доводи відповідача стосовно наявності достатніх підстав для звільнення [PERSON] за п.1\~ст. 41 КЗпП України безпідставні, оскільки спростовуються матеріалами справи та є наслідком помилкового тлумачення вказаної норми закону. Встановивши наведені обставини суд прийшов до висновку про те, що відповідач не довів належними доказами факт одноразового грубого порушення [PERSON] трудових обов'язків. А тому\~\~звільнення [PERSON] з роботи проведено з порушенням вимог п.1\~ст. 41 КЗпП України, що відповідно до\~ст. 235 КЗпП України\~є підставою для поновлення її на роботі із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. \~\~\~\~\~\~\~\~ Визначаючи розмір середнього заробітку позивача за вимушений прогул\~\~за період з 28.12.2015 року по 03.02.2016 року, суд відповідно до вимог\~постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про порядок обчислення середньої заробітної плати»\~прийшов до висновку, що виходячи із її середньоденної зарплати за два останні повні місяці роботи, що передували звільненню, на її користь за вказаний період слід стягнути 7029,1 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» і Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Згідно з цим Порядком (пункт 1.1 абз. «з») середня заробітна плата за час затримки при звільненні обчислюється виходячи з виплати за останні два місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата (в даному разі затримки при звільненні). Нарахування виплат за вимушений прогул провадиться шляхом множення середньоденного заробітку (визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число робочих днів за період вимушеного прогулу. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (п.8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на два сумарного числа робочих дні за останні два календарні місяці. Оскільки середня заробітна плата позивача за жовтень-листопад 2015року мала б складати 5677,4 грн., середньоденний заробіток складе 270,35 грн. і складе 7029,1 грн. за 26 робочих днів в періоді з 28.12.2015 року по 03.02.2016року. Оскільки справляння і сплата податку з доходу громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначені суми без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення суду ( п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"). \~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України\~відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику правадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. \~\~\~\~\~\~ Із врахуванням характеру спірних правовідносин, які випливають із порушення відповідачем трудових прав позивача у зв'язку з його незаконним звільненням з роботи, яке сталося після перебування позивача на лікуванні та розпочате знову лікування позивача після звільнення з 29.12.2015 року по 15.01.2016 року, необхідності додаткових зусиль для організації свого життя, обсягу душевних страждань і переживань останнього, суд вважає, що 1500 грн. буде достатньою сумою для відшкодування, спричиненої їй моральної шкоди. Згідно зі ст.88 ч.3 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача у дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Розмір судових витрат складається з судового збору із двох вимог немайнового характеру (поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди) у сумі 1102,4 грн., вимоги майнового характеру (стягнення заробітку за час вимушеного прогулу) 551,2 грн., а всього 1653,6 грн. \~\~\~\~\~\~

Outcome: approved