Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

20.04.2021 р. до Радехівського районного суду Львівської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обгрунтування позову покликається на те, що 18.09.2020 р. [PERSON] позичив у позивача [PERSON] кошти у розмірі 91 000 грн, про що написав розписку, зобов`язавшись їх повернути до 01.10.2020 р. Після 01.10.2020 р. відповідач почав уникати зустрічей та перестав відповідати на телефонні дзвінки. На неодноразові прохання повернути кошти, відмовлявся. Позивачем була надіслана претензія повернути кошти, проте відповідач на неї не відреагував та взагалі не дав відповіді. На підтвердження укладення договору позики та його умов представлена розписка позичальника, яка посвідчує передавання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Вказує на те, що нарахування інфляційних витрат та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Інфляційні витрати за вказаним договором позики складають: з 02.10.2020 р. по 12.04.2021 р. на заборгованість в розмірі 91 000 грн. - 5115, 67 грн., а 3 % річних за 193 дні - 1443, 53 грн. Просить суд стягнути з [PERSON] [INFO] на користь [PERSON] 97 559, 20 грн., з яких 91 000 грн. - основну суму позики, 1443, 53 грн. - 3 % річних, 5115, 67 грн. інфляційних витрат. Стягнути з відповідача судові витрати у виді судового збору та витрат на правову допомогу. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.04.2021 р. вищезазначену справу передано до розгляду судді Патинок О.П. 17.05.2021 р. з ВАДР ГУ ДМС України у Львівській області надійшла відповідь щодо зареєстрованого місця проживання відповідача ( Відповідно до Наказу №20/АГ від 06.05.2021 р. суддя Патинок О.П. в період з 17.05.2021 р. по 21.05.2021 р. включно проходила тижневу підготовку суддів). 24.05.2021 р. ухвалою Радехівського районного суду Львівської області прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено у спрощеному порядку з викликом сторін. 14.06.2021 р. ухвалою суду розгляд справи відкладено у зв`язку із неявкою учасників судового розгляду. 22.07.2021 р. на електронну адресу суду надійшла заява про стягнення витрат на правову допомогу, де представник позивача просить суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. 22.07.2021 р. ухвалою суду визнано явку позивача обов`язковою та зобов`язано надати в судове засідання оригінал боргової розписки від 18.09.2020 р. 10.08.2021 р. від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, надано суду оригінал боргової розписки від 18.09.2021 р. 10.08.2021 р. судове засідання відкладено до 30.08.2021 р. 30.08.2021 р. судове засідання відкладено за клопотання відповідача, а також неявкою позивача та його представника до 15.09.2021 р. 15.09.2021 р. в судове засідання з`явився позивач та його представник; надали суду аналогічні пояснення тим, які викладені в позовній заяві. Позивач в судовому засіданні також вказав, що 18.09.2020 р. позичив відповідачу кошти в сумі 91 000 грн. на передвиборчу компанію у Червоноградську районну раду, про що [PERSON] особисто написав розписку і зобов`язався повернути такі кошти до 01.10.2020 р., проте з часу написання розписки грошових коштів не повертав. На його неодноразові прохання повернути кошти не реагував. На претензію від 16.03.2021 р. відповіді також не було. Просили задовольнити позовні вимоги. В судовому засідання було оголошено перерву до 04.10.2021 р. через неявку відповідача. 04.10.2021 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 19.10.2021 р. 19.10.2021 р. відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив позовні вимоги та пояснив, що 18.09.2020 р. дійсно надав [PERSON] розписку про те, що до 01.10.2020 р. поверне йому грошові кошти, проте таких він не одержував від останнього, однак розписку написав; тиск на нього від позивача [PERSON] в момент написання розписки не чинився, написав розписку добровільно. Написання розписки обумовили життєві обставини про які він повідомить, коли в судовому засіданні буде присутній позивач [PERSON] . Підтвердив те, що він дійсно балотувався до Червоноградської районної ради, проте таке не пов`язано з написанням розписки. 19.10.2021 р. в судовому засіданні за клопотанням відповідача та його представника оголошено перерву до 22.11.2021 р., з аналогічних підстав 22.11.2021 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 30.11.2021 р. 30.11.2021 р. в судове засідання позивач та його представник не з`явилися. Від представника позивача 30.11.2021 р. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Зазначено, що ними представлено суду оригінал розписки, а сам позивач надав пояснення по справі. Відповідач у встановлені нормами ЦПК України будь-яких заперечень проти позову не подав. Крім того, представник позивача зайнятий по кримінальній справі у Львівському апеляційному суді. Просить задовольнити позов (а.с.102-104). Відповідач в судове засідання 30.11.2021 р. не з`явився. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні 30.11.2021 р., пояснив, що відповідач захворів, та вважає, що судове засідання слід відкласти, заперечив щодо задоволення позовних вимог, оскільки у даному випадку не було укладено договору позики у розумінні ст. 1047 ЦК України, та не доведено факт передачі грошей. Щодо заявленого клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи в черговий раз, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судді ВС у постанові від 21 вересня 2020 року по справі № 658/1141/18 підкреслили, що частинами першою, другою, п`ятою статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18. Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно із ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] давав особисті пояснення в судовому засіданні 19.10.2021р., при цьому неодноразово не з`являвся в судові засідання призначені на 14.06.2021 р., 22.07.2021 р., 15.09.2021 р., 04.10.2021 р., відзиву чи заяв по суті справи також від відповідача не надходило, про час розгляду справи на 30.11.2021 р. 12 год. 00 хв. був повідомлений належним чином, про що свідчить розписка (а.с. 98). З особистими поясненнями [PERSON] , які надані в судовому засіданні 15.09.2021 р., ознайомився, шляхом отримання копії звукозапису судового засідання, про що свідчить особиста заява та розписка (а.с.79), заперечень на такі суду не надав. Посилання ж представника відповідача на те, що [PERSON] перебуває на лікуванні не підтверджено будь-якими доказами. Таким чином, у силу ч. 3 ст. 131 ЦПК України, суд визнає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, зважаючи на строки розгляду справи, а також положення ч.3 ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справи за відсутності відповідача, повідомленого належним чином. Також судом враховується відповідна заява представника позивача про розгляд справи у відсутності позивача та представника позивача. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача в судовому засіданні 15.09.2021 року, відповідача, представника відповідача в судовому засіданні 19.10.2021 року, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається з оригіналу розписки від 18.09.2020 р. відповідач [PERSON] зобов`язався до 01 жовтня 2020 р. повернути відповідачу [PERSON] суму у розмірі 91 000 грн. (а.с. 42). 17.03.2021 р. на адресу відповідача [PERSON] [ADDRESS] відправлено претензію про повернення коштів в сумі 91 000 грн. згідно розписки від 18.09.2020 р. просить повернути кошти у строк до 01.04.2021 р. у разі неповернення боргу за розпискою він буде змушений звернутися із позовом до суду про стягнення боргу (а.с.6). Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що «тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів». У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Судом встановлено, що оригінал розписки від 18.09.2020 р. знаходився у позивача [PERSON] - кредитора, який згодом долучив таку до матеріалів позовної заяви, що свідчить про невиконання боржником [PERSON] зобов`язань, за вказаним борговим документом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Зміст розписки, наданої позивачем, є зрозумілим і не викликає сумнівів, у розписці від 18.09.2020 р. чітко вказано, що [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] у строк до 01.10.2020 р. грошові кошти у сумі 91 000 грн., що у свою чергу свідчить про виникнення між сторонами правовідносин за договором позики. Покликання відповідача, що вказаних коштів він не отримував, а написав розписку про те, що він у строк до 01.10.2020 р. має надати [PERSON] 91 000 грн., за нібито надану послугу в майбутньому, суд оцінює як спосіб уникнення боргового зобов`язання, оскільки розписка не містить будь-яких згадувань чи посилань про те, що вона складена на підтвердження виконання зобов`язань за надані послуги в майбутньому, в чому полягає таке підтвердження та за які послуги. [PERSON] в судовому засіданні 19.10.2021 р. не заперечив того, що надав розписку [PERSON] , вказав, на те, що будь-якого примусу чи тиску з боку позивача не здійснювалось, а тому покликання на те, що в розписці не вказано про передання коштів в сумі 91 000 грн., а про їх повернення у строк до 01.10.2020 р. не свідчить про недійсність договору позики.. Зважаючи на те, що позичальник [PERSON] не повернув позичені за розпискою грошові кошти [PERSON] та не довів належними доказами недійсність договору розписки чи виконання своїх зобов`язань перед позивачем за договором розписки, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Суд враховує, що підставою цього позову є власне не виконання зобов`язання за договором позики (розпискою), строк виконання якого настав 02.10.2020 р., про що вказано в розписці від 18.09.2020 р. Вказане дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат та трьох процентів річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання, оскільки боржник відповідно до частини другої статті 625 ЦК України зобов`язаний відшкодувати інфляційні втрати від знецінення неповернутих коштів за час прострочення боргового зобов`язання.. Оскільки законом встановлено обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу із урахуванням рівня інфляції та 3% річних від простроченої суми за увесь час прострочення виконання ним свого грошового зобов`язання, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає у кредитора за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, тобто до моменту сплати ним всієї суми боргу та проведення повного розрахунку. Крім того, відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Зі змісту позовної заяви убачається, що позивач заявив вимоги про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних до 12.04.2021 р. Представник позивача надав розрахунки 3% річних від суми, на яку повинні вчинятися нарахування, та інфляційні втрати за період з 02.10.2020 р. до 12.04.2021 р., відповідно до якого, на зобов`язання відповідача перед позивачем розраховано 3% у розмірі 1 443, 53 грн., інфляційні втрати - 5115,67 грн. Даний розрахунок перевірений судом, відповідачем не спростований. Отже, ураховуючи викладене, суд визнає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за період з 02.10.2020 р. до 12.04.2021 р. у розмірі 5115,67 грн. інфляційних втрат та 1 443, 53 грн - 3% річних відповідно. За таких обставин, аналізуючи надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 91 000 грн. - основної суми позики, 5115,67 грн. - інфляційних витрат та 1 443, 53 грн. - 3% річних. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). На підтвердження витрат на правову допомогу представником позивача надано: Договір про надання правової допомоги № 041201/21 від 12.04.2021 р. (а.с.30-31, 44), акт виконаних робіт про надання правової допомоги № 041201/21 від 12.04.2021 р., (а.с. 27-28), ордер про надання правничої допомоги №1005135 від 22.07.2021 р. (а.с.32, 43), квитанцію № 0.0. 220-5658872.1 від 21.07.2021 р. про оплату 5000 грн. за договором № 041201/21 від 12.04.2021 р. (а.с.29). Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Дослідивши матеріали справи, приходжу до висновку про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає до задоволення, оскільки такі позивач у зв`язку із розглядом справи реально поніс, про що, крім іншого, надано квитанцію на оплату за такі послуги в сумі 5000 грн., будь-яких заперечень від сторони відповідача про не співмірність заявленої суми суду не надано. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за в розмірі 975 грн. На підставі ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 81, 82, 83, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,

Outcome: approved