Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

26 січня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з первісним позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги мотивував тим, що з відповідачем зареєстрували шлюб 22 серпня 2009 року. Від подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Основою розпаду сімї стало те, що між сторонами відсутні взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя та сімейні обовязки з ведення спільного господарства та виховання дитини. На даний час однією сімєю сторони не проживають. Позивач вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, суперечить його інтересам, тому він звернувся до суду з даним позовом і просить розірвати шлюб між ним та відповідачем. 27 лютого 2018 року до суду надійшла зустрічна позовна заява від [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу) на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає разом із матірю та перебуває на повному її утриманні до досягнення дитиною повноліття. Вимоги первісного позову визнає, не заперечує проти розірвання шлюбу. Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 01 березня 2018 року первісний позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, обєднано в одне провадження за правилами загального позовного провадження. В судове засідання позивач-відповідач [PERSON] не зявився, надавши письмову заяву про те, що первісний позов про розірвання шлюбу підтримує, а зустрічний позов про стягнення аліментів на утримання дитини визнає, просив розглянути справу без його участі (а. с. 28 ). Відповідач-позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась. Із зустрічного позову вбачається, що проти задоволення первісного позову про розірвання шлюбу не заперечує (а. с. 20). У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частиною 1 ст. 206 ЦПК передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Частиною 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. В силу ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до \~ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Крім того, відповідно до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 182 Сімейного кодексу України та розясненнями, які містяться у п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судом окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ, щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоровя та матеріальне становище дитини; 2) стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року, який набрав законної сили 08 липня 2017 року, внесені зміни до ч. 2 ст. 182 СК України та визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, починаючи з 08 липня 2017 року мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 183 СК України передбачено, що розмір аліментів на дитину може бути визначений судом у частці заробітку (доходу) матері, батька. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та Попадинець (дошлюбне прізвище) [PERSON] зареєстрували шлюб 22 серпня 2009 року у виконкомі Тучненської сільської ради Білопільського району Сумській області, про що складено відповідний актовий запис за № 06. Після реєстрації шлюбу відповідачу присвоєно прізвище чоловіка [PERSON] (а. с. 15). Від подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що вбачається із копії актового запису про народження № 12 від 21 серпня 2009 року та копії свідоцтва про народження серії 1-БП № 085160 (а. с. 16, 24 ). Як вбачається із позовної заяви причиною розпаду сімї стали різні погляди на критерії шлюбу, життя, сімю, що робить неможливою подальшу побудову сімейних відносин. Суд зазначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з даним позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а, як встановлено при дослідженні матеріалів справи та заяви позивача, він не має наміру зберегти шлюб з відповідачем. Враховуючи, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сімї, поновлення шлюбних відносин та подальше спільне проживання неможливе, так як суперечить інтересам сторін, суд приходить до висновку про задоволення вимог первісного позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Також суд приходить до висновку про задоволення зустрічного позову про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на утримання сина [PERSON], [INFO], до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня звернення до суду з даним позовом. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Оскільки відповідач за первісним позовом [PERSON] позов визнала до проведення підготовчого судового засідання та початку розгляду справи по суті, позивачу [PERSON] підлягає повернення з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 352 грн. 40 коп. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір", а тому судовий збір необхідно стягнути з відповідача [PERSON] в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved