Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

26.05.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути на свою користь з [PERSON] та солідарного боржника [PERSON] заборгованість за кредитом в розмірі 128291,52 грн., яка складається з основного боргу (тіло кредиту) - 89179,63 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками - 33003,17 грн.; інфляційне збільшення заборгованості - 5041,01 грн.; три проценти річних від суми заборгованості - 1067,71 грн., а також судові витрати. Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10.08.2017 року позовні вимоги були задоволені. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26.11.2019 року заочне рішення скасовано. 15.01.2020 р. позивач надіслав суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій остаточно просить суд стягнути на свою користь з [PERSON] та солідарного боржника [PERSON] заборгованість за кредитом в розмірі 220277,92 грн., яка складається з основного боргу - 89179,63 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками - 1356,02 грн.; заборгованість за простроченими відсотками - 81138,02 грн.; інфляційне збільшення заборгованості - 37341,27 грн.; три проценти річних від суми заборгованості - 11262,98 грн., а також судові витрати в розмірі 3304,16 грн. Позов обґрунтовано тим, що Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» (далі - Позивач/Банк) відповідно до Кредитного договору № 8993 від 25.12.2012 року (далі - Договір) надав [PERSON] (далі - Відповідач 1/Позичальник) кредит у розмірі 103 000,00 (сто три тисячі грн. 00 коп.) грн. зі сплатою 18,5 % відсотків річних за користування кредитом із кінцевим терміном повернення 24 грудня 2032 р. У забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором № 8993 від 25.12.2012 р. було укладено Договір поруки № 8547 від 25.12.2012 р. Як майновий поручитель за виконання [PERSON] договірних зобов`язань перед АТ «Ощадбанк» виступила [PERSON] , яка відповідно до ст.554 ЦК України повинна нести солідарну з [PERSON] відповідальність по виконанню взятих на себе зобов`язань. В порушення умов Договору, ст.ст. 526, 527, 530, 1049, ч.2 ст.625 ЦК України позичальник має заборгованість за кредитом. Станом на 21 грудня 2019 року основна заборгованість [PERSON] за Договором складає 171673,67 грн., яка складається з 89179,63 грн. - основний борг; 1356,02 грн. - заборгованість по нарахованим відсоткам по кредиту; 81138,02 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Розмір основної заборгованості підтверджується виписками по рахунку відповідача [PERSON] та розрахунком. Порушення відповідачем умов Договору щодо повернення кредитних коштів є підставою для нарахування визначених ст. 625 ЦК платежів, а наявність обставин непереборної сили за Договором не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами. За час прострочення інфляційне збільшення заборгованості відповідача [PERSON] складає 37 341,27 грн., три проценти річних від суми заборгованості дорівнюють 11 262,98 грн., що підтверджується розрахунками. Загальна заборгованість відповідача [PERSON] станом на 21 грудня 2019 року за Кредитним договором № 8993 від 25.12.2012 року складає 220 277,92 грн. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16.01.2020 року змінено найменування позивача у зазначеній справі з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» на Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк». Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25.02.2020 року відмовлено у задоволенні клопотань [PERSON] , [PERSON] про передачу цивільної справи за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за підсудністю до Заводського районного суду м. Миколаєва. 08.01.2020 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на наступне. Після укладення між сторонами договору про іпотечний кредит від 25.12.2012 року №8993 вона в повній мірі сумлінно сплачувала всі необхідні за іпотечним договором суми, щомісячно, без пропущення строку платежів або внесення суми, меншої за граничну, передбачену угодою між сторонами. На початку 2014 року, коли місто, в якому вона проживала (в своїй іпотечній квартирі [ADDRESS] ) стало окупованою територією. За таких обставин, багато підприємств, установ, організацій припинили свою діяльність у м. Горлівка і переїхали до інших міст України. Серед таких підприємств була й філія Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк», яка не попередивши своїх клієнтів зокрема і її, призупинила діяльність у м. Горлівка у жовтні 2014 року, що підтверджується відповіддю НБУ. Мешкаючи на окупованій території, вона намагалася знайти спосіб проводити платежі по кредиту, але іншого відділення АТ «Ощадбанк» у її місті не було, а звернутися до інших банків для здійснення перерахунку платежів виявилось неможливим, так як інші банківські установи міста також переїхали до інших міст за межі окупованої території. Телефонні дзвінки до позивача не дали ніяких результатів, оскільки їй не змогли надати якихось чітких пояснень/порад щодо подальших дій щодо сплати кредиту. Відтак, навіть не бажаючи ухилятися від сплати по кредиту, вона фізично не могла виконати свої зобов`язання через відсутність необхідних для цього банківських установ. Крім того, м. Горлівка, в якому вона проживала, згідно з Розпорядженням КМУ від 07.11.2014 року № 1085 було внесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Як результат, вона втратила своє робоче місце і не змогла знайти іншої відповідно до її кваліфікації. Після втрати робочого місця та побоювання за своє життя, вона вимушена вибула переселитися як внутрішньо переміщена особа, згідно з довідкою від 12.05.2015 року №4803001198 з окупованої території до м. Миколаєва, де й була в подальшому зареєстрована в кв. [ADDRESS] . На новому місці проживання у неї народився син - [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим вона декілька років знаходилася у відпустці по догляду за дитиною і не працювала та здійснювала догляд за сином, не маючи доходів на погашення заборгованості по кредиту. Звертає увагу суду на те, що навіть після переселення у м. Миколаїв, АТ «Ощадбанк» ніяким чином не намагався вийти з нею на зв`язок за для надання інформації по кредиту і її подальших дій. А всі її намагання вирішити питання за кредитним договором, були безрезультатні. Оскільки їй в м. Миколаєві в філії АТ «Ощадбанк» було відмовлено, що з усіх питань кредитних зобов`язань, які були відкриті не в м. Миколаєві, вона повинна звертатися до м. Краматорськ для вирішення всіх боргових зобов`язань. Але через наявність малої дитини на утриманні та скрутний матеріальний стан, вона наразі це зробити не може. Після того, як вона, восени 2019 року влаштувалась на роботу, то відразу ж звернулась до ПАТ «Державний Ощадний банк України» щодо стану заборгованості за іпотечним кредитом № 8993 від 25.12.2012 року. Їй було надано інформацію, яка свідчила про наявність в неї заборгованості станом на 16.10.2019 року у розмірі 130 215,89 грн. , з них: 89 179,63 грн. - прострочений основний борг; 33003,17 грн. - прострочені відсотки станом на 01.12.2016 року; 5041,01 грн. - сума витрат від інфляції; 1067,71 грн. - розмір 3% річних на суму простроченого тіла та відсотків; 1924,37 грн. - судовий збір. Вона визнає факт своєї заборгованості перед позивачем, але не в тому розмірі, який вказаний у відповіді з банку та позовній заяві. Зазначає, що відповідно до ст.2 Закону України « Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року не зрозуміло на яких підставах банк стягує з неї суму витрат від інфляції у розмірі - 5041,01 грн. та 1067,71 грн. 3% річних на суму - простроченого тіла та відсотків, якщо відомо, що вона спочатку проживала на окупованій території у м. Горлівка (де й було укладено кредитний договір), згодом здійснювала догляд за новонародженою дитиною, що суттєво вплинуло на її можливість виконувати свої зобов`язання за іпотечним договором від 25.12.2012 року № 8993. Також зазначає, що в порушення позивачем пункту 8.4 Договору відповідно до якого у разі реорганізації чи ліквідації своєї філії останній повинен повідомити клієнтку про такі обставини. Жодного повідомлення вона про таке не одержувала. Зважаючи на викладене, та правовий висновок, викладений у Постанові Верховного суду від 13 березня 2019 року у справа № 338/75/16-ц, про те, що неповідомлення боржника про зміну реквізитів банку для сплати коштів на погашення кредиту не можуть бути підставою для відмови у позові, а може впливати на визначення розміру боргу, тобто невиконання боржником грошового зобов`язання у повному обсязі не є підставою для звільнення боржника від виконання взятих на себе зобов`язань взагалі. Оскільки банк не повідомив її про нові реквізити щодо сплати боргових зобов`язань, виїхав в невідомому напрямку, в окупованому місті не залишив можливості їй для оплати зобов`язань за кредитним договором, то за змістом ст.613 ЦК України, боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване банком, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку (частина перша цієї статті). Якщо при цьому боржник доведе, що не виконав грошового зобов`язання через прострочення кредитора (в даному випадку не повідомлення щодо нових реквізитів по сплаті кредиту), він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України. Тобто вважає, що виплата відсотків за кредитним договором за весь час наявності боргових зобов`язань не може бути стягнута з викладених вище підстав. 05.02.2020 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в якому вона не згодна з позовними вимогами, просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що вона в повній мірі сумлінно сплачувала всі необхідні за іпотечним договором суми, щомісячно, без пропущення строку платежів або внесення суми, меншої за граничну, передбачену угодою між сторонами. Доводи позивача про те, що вимоги по кредиту не виконуються з вересня 2014 року є хибними і не відповідають дійсним обставинам справи. Іпотечний кредит був виданий відповідачці на суму у 103 000 грн. Враховуючи всі її щомісячні квитанції (платежі) за період з 26 січня 2013 року по 8 листопада 2014 вбачається, що вона виплатила 19 640 грн. тіла кредиту, тобто на момент виникнення заборгованості, розмір тіла кредиту - 83 360 ( вісімдесят три тисячі триста шістдесят) грн. Але позивач зазначає, що заборгованість за тілом кредиту становить - 89 179,63 грн. що майже на 6 тисяч більше ніж реальний залишок за основним боргом. Неможливість сплатити щомісячні платежі по кредиту виникли з грудня 2014 року з вини банку (прострочка кредитора), який не повідомив її про переїзд філії банку у інше місце, тим самим грубо порушив пункт 8.4 Договору відповідно до якого сторони зобов`язані вчасно повідомляти одна одну про зміну адреси та інших даних, які здатні вплинути на реалізацію Договору та виконання зобов`язань по ньому. Жодних листів, телефонних дзвінків з банку вона не отримувала, а тому і не могла належним чином здійснювати платежі по кредиту. Відповідно до ч.1 ст. 617 ЦК України: «Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили». В своєму позові банк просить суд стягнути заборгованість з неї та окремо з [PERSON] , тобто в подвійному розмірі, яка виступає поручителем за даним іпотечним договором від 25.12.2012 року №8993, але така вимога суперечить діючому законодавству, оскільки поручительство по кредиту було фактично припинено. Згідно із висновком Верховного суду від 27.11.2019 року № 2-649/10, якщо протягом 6 місяців з дня виникнення заборгованості за кредитним договором банк не пред`явив вимогу до поручителя щодо виконання грошових зобов`язань по кредиту, то поручитель звільняється від відповідальності за виконання зобов`язань по кредитному договору, а кредитне поручительство - припиняється. Так як, жодних вимог позивач до поручителя не направляв взагалі, то фактично, [PERSON] більше не є поручителем по кредиту і звільняється від своїх зобов`язань. Позивач не може стягувати з відповідачки заборгованість за весь період з 2014 року по 2020 рік, у зв`язку із застосуванням строків давності. Так, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Сама така правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі №6-154цс15, та у правовій позиції Верховного Суду України від 06.04.2016 року у справі № 6-2520цс15. Первісний позов був поданий до Артемівського міськрайонного суду Донецької області у січні 2017 року і надалі, після його розгляду було винесено заочне рішення від 10.08.2017 року про стягнення даної заборгованості. Але, 26.11.2019 року, дане заочне рішення від 10.08.2017 року було скасовано. Позивач скористався можливістю і подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій обрахував розмір заборгованості за період з кінця 2014 року по грудень 2019 року. Позовна заява від 2020 року (заява про збільшення позовних вимог від 11.01.2020р.) фактично уточнює позовні вимоги в повному обсязі. І викладені в ній обставини є новими за своєю сутністю (що виникли після ухвалення оскарженого рішення суду в 2017 році). Тобто такими, що виникли після ухвалення оскарженого рішення суду в 2017 році. При цьому вимоги, викладені у заяві про збільшення вимог охоплюють весь період для стягнення з 31.07.2014 року і до теперішнього часу (тобто за 5,5 років). Такі вимоги суперечать практиці Верховного суду. Так, у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15 Верховний Суд України вказав, що проценти за кредитом і пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду. Цю постанову стали використовувати для того, щоб суди обчислювали позовну давність не з дня, коли кредитор дізнався чи мав дізнатися про порушення його права, а в зворотний бік від дня звернення до суду. У постанові від 28 березня 2018 року Велика Палата ВС зазначила, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Як убачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору - кінцевий строк повернення кредиту - до 24.12.2032 (пп.1.2; 1.5 договору про іпотечний кредит), так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісяця до останнього робочого дня місяця, наступного за звітним (п.1.5 договору) і для процентів за користування кредитом (п.1.5 договору). Сторони встановили як строк дії договору - до о 24.12.2032р., так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких був у грудні 2014 року. Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання, згідно із ч.3 ст.254 ЦК, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язаний його початок (ст.253 ЦК). В п. 7.8 договору встановлено, що сторони домовилися про збільшення строків позовної давності до трьох років щодо всіх зобов`язань. В даному випадку початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Заява про збільшення вимог була подана 11 січня 2020 року. Але згідно з умовами договору позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Але у свою чергу банк звернувся до суду зі збільшеним позовом 11.01.2020 р. Проценти за договором про іпотечний кредит від 25.12.2012 року №8993(з урахуванням строків давності) будуть обраховуватись тільки за останні три роки до подачі заяви про збільшення позовних вимог, а саме, з 11 січня 2017 року по 11 січня 2020 року. [PERSON] визнає факт підписання іпотечного договору, та остаточної заборгованості перед позивачем за тілом кредиту та відсотками за три роки, але не в тому розмірі, який вказаний у збільшеній заяві. Беручи кредит в сумі 103 000 грн., є не порядним та досить цинічним стягувати з неї суму, яка більше ніж в два рази перевищує взяту первісну. Через окупацію м. Горлівки та антитерористичні дії, банк також не виконав своїх зобов`язань перед позичальником, а тому повинен нести солідарну відповідальність щодо невиконання кредитних зобов`язань з його вини. Відповідач вважає безпідставним стягувати з неї суму витрат від інфляції у розмірі - 37 341,27 грн., 1067,71 грн. 3% річних від суми заборгованості у розмірі - 11 262,98 грн та 1356,02 грн. заборгованості по нарахованим відсоткам по кредиту, якщо відомо, що вона є внутрішньо переміщеною особою, певний час проживала на окупованій території, що суттєво вплинуло на її можливість виконувати свої зобов`язання за іпотечним договором від 25.12.2012 року № 8993. Вважає, що виплата відсотків за кредитним договором за весь час наявності боргових зобов`язань не може бути стягнута з викладених вище підстав та підлягає перерахунку з огляду на строки давності та Закон України «про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». До того ж, за підрахунками відповідачки, з моменту укладення договору про іпотечний кредит № 8993 на суму 103 000 (сто три тисячі) грн., зі сплатою 18,5% річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення встановлено 24.12.2032 року, в період з 26.01.2013 по 08.11.2014 року відповідачка жодним чином не порушила укладений договір, всі платежі були вчасними та у зазначені строки. Загалом нею було сплачено 19640 грн. за цей період (згідно доданого до відзиву розрахунку). Вона перестала платити за зобов`язаннями в грудні 2014 року, оскільки через окупаційні дії та відсутність банківських установ таке було не можливе. Також не зрозумілі вимоги позивача щодо сплати боржником 220277,92 грн. грошових коштів, та поручителем [PERSON] такої ж суми 220277,92 грн. Тобто загалом з двох відповідачів банк вимагає стягнути 440 555,84 грн. Після ухвалення в 2017 році рішення у цій справі, банк одержав виконавчий лист та подав заяву про відкриття виконавчого провадження. Було відкрите виконавче провадження №59299484, з відповідачки на користь банку вже було сплачено приблизно 5000 грн. Відповідно на цю суму повинні бути зменшені вимоги також. Банк, отримавши заяву від 09.01.2020 року про реструктуризацію заборгованості від відповідачки, подав вже після цього заяву про збільшення вимог із безпідставними твердженнями, що відповідачка не йшла на компроміс. В одержаній в іпотеку квартирі відповідачка мешкати не може, оскільки вона розташована на окупованій території, в м. Миколаєві вона вимушена винаймати житло для того, що б вижити з малолітнім сином за копійки від заробітної платні в лікарні. Все вищевикладене, як і не порядна політика позивача, ставить відповідачку і її дитину у скрутне матеріальне становище і забирає в неї останні засоби для існування. 03.02.2020 р. на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, стосовно заявлених позовних вимог те, що зазначено зокрема в заяві про збільшення позовних вимог. Щодо стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Унаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор дістає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Окрім того, відповідно до п.4.3.7. Договору, боржник зобов`язаний у тридцяти денний строк повідомити банк про зміну реєстрації свого постійного місця проживання (реєстрації), зміни місця працевлаштування, прізвища, імені, по батькові та інші обставини, що могло б вплинути на виконання зобов`язань за цим договором. П.8.4 договору передбачено, що сторони зобов`язані вчасно повідомляти одна одну про зміни адреси, місця проживання тощо. Про зміну адреси мешкання [PERSON] банк дізнався у жовтні 2019 року з заяви про перегляд заочного рішення. Щодо роботи філії банку у м. Краматорську, то відповідач могла б дізнатися цю інформацію про місцезнаходження філії на сайті банку або отримати інформацію зателефонувавши до контакт центру Ощадбанку. Щодо не надсилання відповідачу вимоги про дострокове повернення кредиту, то це було неможливо, оскільки робота поштових відділень не здійснювалася на непідконтрольну територію. 13.02.2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначено, щодо проведених платежів відповідно до квитанцій на суму 19 640,00 грн. позивач не може прокоментувати так як відповідач не надавала копії зазначених квитанцій позивачу. Розмір заборгованості підтверджується банківськими виписками по рахунку відповідача та розрахунком заборгованості, які додаються до позову та заяви про збільшення позовних вимог. Зазначено, що у рамках виконавчого провадження № 59299484 грошові кошти у рахунок погашення заборгованості [PERSON] банку не надходили. Позивач зазначає, що у своїй заяві про збільшення позовних вимог просить стягнути заборгованість з відповідачів у солідарному порядку. Щодо твердження [PERSON] про припинення поруки зазначено на наступне: строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення коленого чергового платежу за основним зобов`язанням. З з огляду на положення другого речення частини четвертої ст. 559 ЦК України, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень ч, 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Зазначає, що порука за договором не може вважатись припиненою. Щодо строку позовної давності зазначено, що [PERSON] 26.12.2014 року здійснила останній платіж в розмірі 1410,87 грн. в рахунок погашення простроченої заборгованості по процентам та в розмірі 229,62 грн. в рахунок погашення основної заборгованості за кредитом. Таким чином, з моменту визнання особою боргу, перебіг позовної давності переривається та починається заново (ч. 3 ст. 264 ЦКУ). Тобто з моменту переривання позовної давності 26.12.2014року строку позовної давності у три роки спливає 26.12.2017року, АТ «Ощадбанк» звернувся до суду із первісним позовом у січні 2017 року без пропуску строку позовної давності, чим також Здійснив переривання строку позовної давності. Щодо заяви про реструктуризацію заборгованості зазначено, що така заява була отримана 17 січня 2020 року на електронну адресу філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» від філії - Миколаївське обласне «управління АТ «Ощадбанк». 23.01.2020 року було направлено відповідь про неможливість проведення реструктуризації заборгованості, та роз`яснено, що єдиним нормативно - правовим актом, що регулює питання реструктуризації є Закон України «Про фінансову реструктуризацію», відповідно до якого Боржник має право на участь у процедурі фінансової реструктуризації згідно з цим Законом, у разі, коли його господарська діяльність може бути визнана перспективною. Відповідно до цього ж Закону боржник визначається як «юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, який має заборгованість хоча б перед однією фінансовою установою...». Тобто, процедура реструктуризації фізичних-осіб законодавчо не врегульована. У разі подальшого законодавчого врегулювання цих відносин, для проведення реструктуризації, банком в обов`язковому порядку здійснюється оцінка фінансового стану боржника, а будь-які обставини стосовно свого скрутного матеріального становища мають бути документально підтверджені. Зауважено, що факт проведення антитерористичної операції на території Донецької області (з 30.04.2018 Операція Об`єднаних Сил) є загальновідомою обставиною, та не є винятковими обставинами, оскільки однаковою мірою стосуються всіх фізичних осіб та суб`єктів господарювання в Україні. 25.02.2020 року на адресу суду надійшло заперечення відповідача [PERSON] на відповідь на відзив, в яких вона посилається на підставі зазначені у відзиві, а також зазначає що у даному випадку чітко підтверджується наявність форс-мажорних обставин і відсутність вини відповідача щодо невиконання нею своїх боргових зобов`язань перед позивачем Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості станом на січень 2020 року відповідач здійснила останній платіж в грудні 2014 року у сумі 1410,87 грн. в рахунок погашення заборгованості по процентам і 229.62 грн. в рахунок погашення основної заборгованості за кредитом. З цього часу до моменту подання банком первісної позовної заяви в січні 2017 року пройшло 2 роки. Пропущення позивачем строку позовної давності при зверненні в січні 2020 року до суду з позовом в якому збільшені вимоги, оскільки право позивача на стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості виникло з січня 2016 року є підставою для відмови в задоволенні позову. Строк виконання по сплаті наступного платежу виник в січні 2015 року. Банк не звернувся до поручителя з вимогою. А подав позов лише в січні 2017 року. Через 2 роки після порушення терміну сплати. Тобто всі нарахування (платежі) в межах строку з січня 2015 року по червень 2016 року вважаються протермінованими і строк вимог по ним щодо стягнення з поручителя сплинув. Щодо строку позовної давності після ухвалення рішення суду зазначено, що банк в січні 2017 року звернувшись із позовом до суду про стягнення всієї суми боргу і фактичне припинення договірних зобов`язань, пересунув строк виконання договору про іпотечний кредит з 24 грудня 2032 року до січня 2017 року (вимагаючи повернення всієї суми заборгованості). Тому нарахування процентів за договором станом після січня 2017 року до 2020 року є незаконним та безпідставним. Застосовуватися може лише ст.625 ЦК України і тільки в межах строку позовної давності. Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права ж повернення кредиту достроково. Жодних переривань строку позовної давності тут не вбачається взагалі. Крім того зазначено, що намір погасити заборгованість за тілом кредиту відповідачка мала і виявила бажання шляхом подання позивачу заяви про реструктуризацію заборгованості, але банк цинічно так як і раніше знехтував її проханням. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала збільшені позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог з підстав викладених у відзиві, просила застосувати строк позовної давності, крім того зазначила, що не має матеріальної можливості сплачувати кредит, оскільки іпотечне майно вона фактично втратила і не користується ним, оскільки воно знаходиться на непідконтрольній території, вона вимушена була переселитися, винаймати житло та сплачувати за нього, у неї мінімальна заробітна плата та дитина, яку необхідно утримувати. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог з підстав викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-, надіслала суду заяву в якій просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, зокрема і звертаючи увагу на пропущені позивачем строки позовної давності (т.2, а.с.125,136). Заслухавши представника позивача, відповідача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із положеннями статтей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Судом встановлено, що між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит № 8993 від 25.12.2012 року. Відповідно до п.п. 1.1 договору банк зобов`язався надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 103000,00 грн., а позичальник зобов`язувався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 18,5 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені договором. Згідно п. 1.2. договору кредит надавався на 20 років з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 24.12.2032 року на придбання квартири за договором купівлі-продажу від 25.12.2012 р., розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.1.3 договору надання кредиту здійснюється одноразово з позичкового рахунку готівкою протягом одного робочого дня з моменту виконання позичальником умов, що зазначені у п.1.4 Договору. Детальний розпис сукупної вартості кредиту ( у процентному значенні та грошовому виразі), графік платежів, вид і предмет кожної супутньої послуги, пов`язаної з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору та їх обґрунтування визначені в додатках №№1-3 до цього договору, що є його невід`ємною частиною (т.1, а.с.4-5, т.2, а.с.193-207). В якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором був укладений договір поруки № 8547 від 25.12.2012 року з [PERSON] , за яким поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язання за договором про іпотечний кредит №8993 від 25.12.2012 року. Зі заяви на видачу готівки №8993 від 25.12.2012 року вбачається, що АТ «Ощадбанк» перераховано [PERSON] суму в розмірі 1037000,00 грн за кредитним договором №8993 від 25.12.2012 року (т.1, а.с. 7). З розрахунку заборгованості АТ «Ощадбанк», сум інфляційних втрат та 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитом та виписок по рахункам вбачається, що станом на 21.12.2019 року заборгованість за кредитним договором перед АТ «Ощадбанк» становить 220277,92 грн: яка складається з основного боргу - 89179,63 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками - 1356,02 грн.; заборгованість за простроченими відсотками - 81138,02 грн.; інфляційне збільшення заборгованості - 37341,27 грн.; три проценти річних від суми заборгованості - 11262,98 грн. (т.1, а.с.160). Вказані розрахунки суд вважає вірними. Згідно зі ст. ст.526,530, ч. 1 ст.612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ( стаття 610 ЦПК України). Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання (статті 530,631 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до вимог ст.257, 259 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Як передбачено п. 7.8 Договору про іпотечний кредит, сторони домовились про збільшення строків позовної давності відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України до 3 років для всіх грошових зобов`язань позичальника (в тому числі, але не виключно, щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені тощо), що передбачені умовами цього Договору. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. В п. 1.5 договору зазначено, що позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно до останнього робочого дня місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 429,17 грн. та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань з рахунків відкритих в АТ «Ощадбанк» починаючи з січня 2013 року на відповідні рахунки позичальника, відкриті у ТВБВ №10004/0498 філії - Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк». Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати нарахованих банком процентів здійснити не пізніше 24.12.2032 року. Оскільки умовами договору (додатками до договору) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, не пізніше останнього робочого дня місяця, наступного за звітним, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання. З наданого позивачем виписки вбачається, що останній платіж відповідачем було здійснено 26.12.2014 року як за основним боргом так і за відсотками. Таким чином, перебіг строку позовної давності розпочався з 26 грудня 2014 року. Відповідно до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Сторони в договорі поруки № 8547 від 25.12.2012 року погодили, зокрема, в п.4.1 та 4.2, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання за кредитним договором, та якщо кредитор протягом строків давності визначених п.5.4 не пред`явить вимог до поручителю. Пунктом 5.4. договору поруки сторони домовились про збільшення строків позовної давності до трьох років. Оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше останнього робочого дня місяця, наступного за звітним (п. 1.5. Кредитного договору), а за договором поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, тому з часу несплати кожного з платежів починається обраховування встановленого п. п. 4.2., 5.4. договору поруки трирічного строку для пред`явлення вимог до поручителя. З позовом позивач звернувся до суду 26.05.2017 року (згідно штемпелю на конверті) з вимогами про стягнення заборгованості до боржника та поручителя, в межах трирічного строку, тобто, банк використав право дострокового погашення заборгованості, змінивши строк виконання основного зобов`язання. Після скасування заочного рішення збільшив позовні вимоги, що не суперечить вимогам ЦПК України. Тому суд не приймає до уваги доводи відповідачів щодо пропуску строку позовної давності та доводів відповідача щодо припинення поруки. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року справа №127/15672/16-ц. Відповідно до статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Щодо посилання відповідача [PERSON] на Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» щодо вимоги стягнення витрат від інфляції та 3% річних, суд звертає увагу на те, що позивач не заявляв вимоги про стягнення пені або штрафу за порушення боржниками зобов`язання, тому застосувати дію Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» стосовно інфляційного збільшення та трьох відсотків річних, не можливо, оскільки це не є штрафними санкціями відповідно до цивільного законодавства. Щодо посилання відповідача на порушення позивачем п.8.4 Договору відповідно до якого сторони зобов`язані вчасно повідомляти одна одну про зміни адреси, місця проживання, номерів телефонів, всі інші зміни, які здатні вплинути на реалізацію договору та виконання зобов`язань по ньому, суд зазначає, що враховуючи те, що відповідачі були зареєстровані на непідконтрольній території, доставити поштове відправлення їм було неможливим. Як зазначає сама відповідач, вона перемістилася як внутрішньо переміщена особа до м. Миколаєва у 2015 році, однак до банку звернулася у жовтні 2019 року, інших доказів щодо повідомлення банку про зміну місця проживання, роботу в порушення п.4.3.7 Договору не надано. Також суд зазначає, що тяжке матеріальне становище боржника не є підставою для звільнення останнього від виконання зобов`язань за кредитним договором. Позивач заперечуючи проти позову, також посилається на те, що на підставі виконавчого листа з виконання заочного рішення з її заробітної плати було відрахована певна сума, на яку необхідно зменшити вимоги, суд зазначає, що відповідно до листа Покровського міськрайонного ВДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 28.07.2020 року № 17.18-31856 на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження ВП 59299484, з примусового виконання виконавчого листа № 219/5766/17, виданого 15.09.2017 Артемівським міськрайонним судом, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованості у розмірі 130215,89 грн. під час примусового виконання із заробітної плати [PERSON] були проведені стягнення наступним чином: Жовтень 2019 - 1785,49 грн Листопад 2019 - 1495,22 грн Грудень 2019 - 1505,74 грн. Всього з боржниці [PERSON] було утримано, але не перераховано на користь стягувана ПАТ "Ощадбанк" суму 4786,45 грн., яка знаходяться на депозитному рахунку Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків). 18.02.2020 державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, на підставі п. 5 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» (т.2, а.с.211), тому відсутні підстави для врахування зазначеної суми. Щодо посилань відповідача, що позивач просить стягнути з неї та поручителя подвійну заборгованість у сумі 440555,84 грн., суд зазначає, що це не відповідає дійсності, оскільки позивач просить стягнути з відповідачів загальну суму у розмірі 220277,92 грн. у солідарному порядку, що підтверджено представником позивача. Щодо посилань відповідача про те, що вона не порушила укладений договір і в період з 26.01.2013 року по 08.11.2014 року вчасно сплачувала платежі, то цей факт позивачем не оспорюється, такі платежі зазначені у виписках по рахунках. Суд звертає увагу на те, що пункт 1 статті 6 Конвенції не гарантує встановлення обставин, на існуванні яких наполягає одна зі сторін. Крім того, хоча вказаний пункт зобов`язує суди обґрунтовувати їхні рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення (див. mutatis mutandis § 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine, заява № 4909/04), § 54 рішення цього ж суду від 28 жовтня 2010 року у справі «Трофимчук проти України» (Trofimchuk v. Ukraine, заява № 4241/03)). З урахуванням викладеного, суд вважає, що позов обґрунтований, тому підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь позивача судовий збір в розмірі 1652,08 грн. з кожного.

Outcome: approved