Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

23.11.2020 року заявник звернувся до суду з заявою про видачу обмежувального припису відносно колишнього зятя [PERSON] . В своїй заяві про видачу обмежувального припису просила суд видати обмежувальний припис стосовно колишнього чоловіка доньки, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав строком на шість місяців, а саме: - заборонити [PERSON] наближатися до місяця проживання [PERSON] в [ADDRESS] на відстань у 500 метрів , а також перебувати в місці проживання ( перебування) з [PERSON] за вказаною адресою; - заборонити [PERSON] вести листування, телефонні розмови з нею або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Заявниця мотивує свої вимоги тим, що є власницею вказаного домоволодіння, в якому в окремій будівлі проживає колишній чоловік її доньки [PERSON] , з яким остання розірвала шлюб 12 років потому. Кривдник не зареєстрований в будинку та не має права власності на частку в ньому. Останні роки вона та її родина потерпає систематично від насильства з боку [PERSON] , який вчиняє вдома скандали, зловживає спиртними напоями та наркотиками, агресивно повоиться, виражається нецензурною лайкою, , погрожує фізичною розправою, не може контролювати своїх дій. Така поведінка змусила її багаторазово звертатись до Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області з заявами про притягнення його до адміністративної чи кримінальної відповідальності, що підтверджується наданими нею відповідями органів поліції. Проте кривдник продовжує вчиняти відносно неї фізичне та психологічн насильство, внаслідок чого вона не може спокійно перебувати у себе дома, боїться перебувати на подвір`ї. Ухвалою суду 23.11.2020 відкрито провадження по цивільній справі за заявою [PERSON] про видачу обмежувального припису та витребувано у Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області відомості щодо звернення з липня 2020 року [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) поліції за адресою: [ADDRESS] відносно [PERSON] щодо вчинення домашнього насильства та його протиправної поведінки. Заявниця та її представник свої вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. [PERSON] суду пояснила, що останні роки її колишній зять систематично зловживає наркотиками та спиртними напоями, він не працює, дуже агресивно себе поводить, вважає себе хазяїном будинку, постійно погрожує їй та її доньці , її чоловіку, що заріже їх, вб`є, ганяється за ними по будинку та подвір`ю з ножем. Постійно чинить психологічне нсильство, принижує її, ображає. Останній раз 05 листопада 2020 року, він настільки налякав їх, що вони були вимушені неодноразово викликати поліцію , щоб поліцейськи хоч як вплинули на нього і захистили її , проте допомоги реальної від поліції не отримали. [PERSON] , в судове засідання не з`яивився, викликався судом і за місцем проживання і через оголошення на веб-сайті суду, за місцем проживання його вже тиждень немає, як пояснила заявниця, а де він може перебувати їй достсовірно не відомо. Допитаний в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] , який є чоловіком заявниці, суду пояснив, що останнім часом [PERSON] їх дуже сильно залякав, він став дуже агресивний, ганяється за дружиною з ножем, постійно вчиняє скандали, погрожує їм постійно, страшно стало жити в будинку, а сам він вже в силу похилого віку не може на нього вплинути. Відповідно до ст. 350-5 ЦПК України, справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду. Суд, вислухавши пояснення заявника та її представника, допитавши свідка, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, прийшов до наступного висновку. [PERSON] залишився проживати за адресою [ADDRESS] без реєстрації з 2008 року , після того, як розірвав шлюб з [PERSON] ,, яка є донькою позивачки. Будинок належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , 1950 року народження, та її чоловіку [PERSON] . В липні 2020 року та листопаді 2020 року [PERSON] , багаторазово зверталася до Центрального ВП ГУНП з заявою про прийняття мір до [PERSON] ,так як він вчиняє домашнє насильство, виражається нецензурною лайкою, погрожує фізичною розправою, залякує, та вчиняє інші насильницькі дії. Заяви була зареєстровані 06.07.2020 року о 03.09 год, 05.11.2020 року о 10.07 год, о 14.40 год, 06.11.2020 року о 12.04 год - щодо вжиття заходів до її зятят [PERSON] ,, який вчиняє домашнє насильство, 19.11.12.54 год - коли вибивав двері до будинку. Вказані заяви [PERSON] були розглянуті в порядку ЗУ "Про звернення громадян"(!!!). 06 липня 2020 року та 05 листопада 2020 року складені протоколи про адміністративне правопорушення, за змістом яких [PERSON] за адресою [ADDRESS] знаходячись за місцем проживання ображав власницю бцдинку та її доньку [PERSON] , ( колишню дружину) нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, чим вчинив насильство в сім`ї, відповідальність за яке передбачено ч.1 ст. 173-2 КУпАП. 05 листопада 2020 року ДОП Центрального ВП ГУНП склав відносно [PERSON] , терміновий заборонний припис , яким застосував наступні заходи заборонного припису стосовно кривдника : зобов`язання залишити місце проживання постраждалої особи [PERSON] - [ADDRESS] , заборона на вхід в місце перебування та проживання постраждалої особи, заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою - на строк 10 діб з 05.11.2020 до 15.11.2020 року Розділом IV глави 13 ЦПК України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Відповідно до ч. 1ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначенихЗаконом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, єЗакон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно дост. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству`до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Пунктами 6, 7 ч. 1ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Згідно зіст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістомст. 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Положеннямист. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству`передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 350-2 ЦПК Українизаява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначенихЗаконом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно з правовими позиціями викладеними Верховним Судом, зокрема, в Постановахвід27листопада2019 рокуу справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 06 лютого 2010 року у справі № 753/8626/19, від 09.09.2020 року у справі №711/3280/0 під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Також у цих постановах Верховний суд виходив з того, що звернення заявника до органів поліції самі по собі, не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». У даній справі встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] існують неприязні відносини, часто виникають конфліктні ситуації з приводу проживання останнього та агресивного поводження по відношенню до заявника. Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Irelandv. theUK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 2, 3ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству`обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: - заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; - усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; - обмеження спілкування з постраждалою дитиною; - заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; - заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; - заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймаєтьсяна підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. За п. 9 ч. 1ст. 1 цього ж Законуоцінка ризиківце оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Відповідно до п.п. 3, 14, 17 ч. 1ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству`домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»). При вирішенні питання домашнього насильства, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року (касаційне провадження № 61-19328св18) в результаті перегляду справи № 756/2072/18. Долучені письмові докази по справі, надані пояснення у судовому засіданні свідчать про конфліктні взаємовідносини між сторонами, в окремих випадках можуть розцінюватись судом як домашнє насильство. Суд усвідомлює, що достатньою підставою для задоволення такої заяви є існування обґрунтованого побоювання вчинення такого насильства зі сторони заінтересованої особи у майбутньому, що у цій справи доведено. Згідно з частиною четвертоюстатті 263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положенняЗакону№ 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених уКУпАПтаКК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначенимзаконом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/WestAllianceLimitedv. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національномузаконі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбаченазаконом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до частин першої, другоїстатті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненнілише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, щотимчасовеобмеження права власності кривдника з метоюзабезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеномуЗаконом №2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Беручи до уваги наведені обставини, суд приходить до висновку про високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до [PERSON] необхідно застосувати обмежувальний припис. З урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, суд вважає, що вжиті заявницею розумні заходи для її захисту та покарання винного не надали очікуваного результату, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявника. За таких обставин суд, враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявниці щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника частині другій статті 26 Закону № 2229-VIII, вважає, що вимоги [PERSON] про видачу обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав обґрунтованою . В силу ч. 3ст. 350-5 ЦПК Українисудові витрати, пов`язані з розглядом справи про обмеження припису відносяться на рахунок держави. Згідно з ч. 4ст.350-6 ЦПК Українирішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання.

Outcome: approved