Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

27.01.2020 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до Філії Державної установи «Державний науково-дослідний і проектний інститут основної хімії» Хіміко-металургійний завод, третя особа начальник Філії Державної установи «Державний науково-дослідний і проектний інститут основної хімії» Хіміко-металургійний завод Щастливець Є.О. про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 13 квітня 2019 року він прийнятий на роботу на посаду волочильник дроту 4 розряду цех з виробництва порошкового дроту Філії Державної установи «Державний науково-дослідний і проектний інститут основної хімії» Хіміко-металургійний завод. 30 травня 2019 року позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, строком на три роки. З цієї дати приступив до виконання службових обов`язків у військовій частині [NUMBER] . Розпорядженням від 31 травня 2019 року № ХМЗ-0138-02-К його звільнено з роботи з 29 травня 2019 року у зв`язку із вступом працівника на військову службу за пунктом 3 статті 36 КЗпП України. Копію наказу позивач отримав 12 січня 2020 року, коли приїхав додому у відпустку з військової частини. Вважає своє звільнення незаконним, посилається, що на нього поширюються гарантії визначені статтею 119 КЗпП України, з якої вбачається що положення даної норми поширюється не тільки на осіб , які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час демобілізації, але і на тих, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Вказує, що особливий період розпочався з 18.03.2014 і на даний час не завершився, обґрунтовуючи своє твердження Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно вимог чинного законодавства. Подав заяву про застосування строків позовної давності, в якій, посилаючись на приписи статті 267 ЦК України та статті 233 КЗпП України, а саме право працівника звернутися до суду з заявою про вирішення трудового спору у строк три місяця з дня коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, просить відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення позивачем строку позовної давності. В обґрунтування зазначив, що 18 квітня 2019 року позивача було прийнято на роботу до Філії Державної установи «Державний науково-дослідний і проектний інститут основної хімії» Хіміко-металургійний завод на посаду волочильника дроту 4 розряду. 29 травня 2019 року позивач на роботу не вийшов, повідомивши про виклик по повістці до військового комісаріату. У перших числах червня 2019 року до філії від матері [PERSON] були подані копії контракту з [PERSON] про проходження військової служби та повістка про виклик його до військового комісаріату. У зв`язку з чим, в останній робочий день 29 травня 2019 року [PERSON] був звільнений з роботи на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України. Через неможливість вручення йому особисто копію наказу про звільнення та трудової книжки, ці документи були направлені поштовим відправленням за місцем проживання позивача та отримані родичами 18.06.2019 року. Відповідач вважає, що саме із дати отримання поштового відправлення з копією наказу про звільнення почав спливати термін позовної давності звільнення [PERSON] .. Позовна заява подана до суду 20 січня 2020 року після спливу строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України. Позивач пропустив без поважних причин строк звернення до суду з позовом про його звільнення, оскільки ще при раніше поданої позовної заяви до суду в липні 2019 року, позивач дізнався про наявність наказу про його звільнення з філії ДУ «НІОХІМ`ХМЗ. Копія наказу № ХМЗ-0138-02-К від 31.05.2019 року та копія трудової книжки позивача були подані в якості додатків до позовної заяви. Про наявність такої позовної заяви свідчить ухвала Волноваського районного суду Донецької області від 23.07.2019 року по справі № 221/5455/19 про прийняття до розгляду заяву [PERSON] до Філії Державної установи «Державний науково-дослідний і проектний інститут основної хімії» Хіміко-металургійний завод про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Дана позовна заява була залишена без розгляду на підставі ухвали Волноваського районного суду від 16.12.2019 року. З посиланням на лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», зазначає, що наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову, оскільки позивач не наводить поважності причин пропуску цього строку, про що свідчить саме ухвала Волноваського районного суду Донецької області від 23.07.2019 року у справі № 221/5455/19, якою було відкрито провадження за аналогічним позовом [PERSON] до Філії Державної установи «Державний науково-дослідний і проектний інститут основної хімії» Хіміко-металургійний завод. Третя особа в судове засідання належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи не з`явилася, про причини неявки суд не проінформував, із заявою про відкладення розгляду справи не звертався. З урахуванням того, що відповідач та третя особа, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, суд визнає причину їх неявки неповажною та ухвалює рішення\~при заочному\~розгляді справи,\~що відповідає\~положенням ст.ст.280-281\~ЦПК України. Відповідно до вимог ч.2\~ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 18 квітня 2019 року [PERSON] прийнятий на роботу на підставі розпорядження № ХМЗ-0107-02-К від 12.04.2019 року в цех з виробництва порошкового дроту на посаду волочильник дроту 4 розряду Філії Державної установи «Державний науково-дослідний і проектний інститут основної хімії» Хіміко-металургійний завод (а.с.10). 30 травня 2019 року [PERSON] уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, строком на три роки (а.с.12, 13). Наказом командира військової частини [NUMBER] від 30 травня 2019 року № 110 [PERSON] зараховано до списків особового складу військової частини та вважати таким, що приступив до виконання службових обов`язків (а.с.14). Розпорядженням № ХМЗ-0138-02-К від 31 травня 2019 року начальника Філії ДУ «НІОХІМ» ХМЗ Щастливець Є.О. [PERSON] звільнено 29 травня 2019 року з роботи у зв`язку з вступом працівника на військову службу за пунктом 3 статті 36 КЗпП України (а.с.11). Будь-яких відомостей щодо факту та дати отримання позивачем копії розпорядження про звільнення № ХМЗ-0138-02-К від 31 травня 2019 року та трудової книжки матеріали справи не містять. Згідно довідки № 1171/21 від 20.06.2019 року, виданої начальником штабу військової частини [NUMBER] [PERSON] , солдат [PERSON] дійсно перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині [NUMBER] з 30 травня 2019 року (а.с.15). Відповідно до відпускного квитка від 10.01.2020 року № 52, старший солдат [PERSON] звільнений командиром військової частини [NUMBER] [PERSON] у щорічну відпустку за 2019 рік терміном 18 діб. На облік у Волноваському РВК Донецької області його було взято 12.01.2020 року (а.с.19). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». За змістом статті 3\~Закону України\~«Про оборону\~України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період. Відповідно до частини другої статті 39\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» (в редакції, що діяла на час звільнення позивача) громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема, частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України. Згідно з пунктом 8 контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 30 травня 2019 року, укладеного між позивачем та Міністерством оборони України, після закінчення особливого періоду, у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби за віком та бере на себе зобов`язання виконувати службові (бойові) завдання в операції об`єднаних сил. Як зазначено в листі Міністерства оборони України від 18 жовтня 2016 року № 322/2/6917 «Щодо наявності в Україні кризової ситуації», відповідно до статті 1\~Закону України\~«Про мобілізаційну\~підготовку та\~мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової). Відповідно до Указу Президента\~України від\~17\~березня 2014\~року №\~303\~«Про часткову\~мобілізацію» (Указ № 303/2014), затвердженого встановленим порядком, оголошено часткову мобілізацію, у зв`язку з чим в Україні настав особливий період. Таким чином, особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, відповідне рішення уповноважена особа держави про його скасування, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймала. Зважаючи на те, що [PERSON] призвано на строкову військову службу під час дії особливого періоду, тому на нього поширюються гарантії щодо збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, встановлені статтею 119 КЗпП України, частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Гарантії щодо збереження за працівником місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, установлені згідно з вказаними нормами, є безумовними. Оскільки [PERSON] розпорядженням № ХМЗ-0138_02_К від 31 травня 2019 року звільнено з займаної посади у зв`язку з призовом на строкову військову службу під час дії особливого періоду, відповідачем недотримано передбачених статтею 119 КЗпП України, статтею 39\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» гарантій, що призвело до незаконного звільнення позивача. Частиною першою статті 233\~КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України). Даною статтею не визначається перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами. З матеріалів справи вбачається, що звільнення позивача відбулося розпорядженням № ХМЗ-0138_02_К від 31 травня 2019 року (а.с.11), а до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] звернувся 27.01.2020 року (а.с.1), тобто з пропуском місячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України. Пропуск строку звернення до суду позивач мотивує тим, що відповідач в порушення вимог статті 47 КЗпП України копію розпорядження № ХМЗ-0138-02-К від 31.05.2019 року про звільнення та трудову книжку в день звільнення йому не видав. Копію розпорядження № ХМЗ-0138-02-К від 31.05.2019 року відповідач направив позивачу поштою за місцем його реєстрації з запізненням, тільки 14.06.2019 року, коли позивач знаходився на військовій службі у військовій частині у Чернігівській області. У зв`язку з тим, що розпорядження про звільнення було направлено відповідачем за місцем реєстрації позивача, позивач отримав його лише у січні 2020 року, коли 12 січня 2020 року приїхав додому у відпустку із військової частини. Трудова книжка була видана матері позивача у порушення пункта 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. До цього позивач постійно знаходився на військовій службі, перебування у лавах Збройних Сил України створювало певні складнощі для звернення до суду з позовними вимогами. Як вбачається зі змісту ст.233\~КЗпП України місячний строк для звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі законодавець пов`язує з моментом вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки працівнику. В матеріалах справи відсутні будь-які відомості стосовно факту та дати вручення позивачу копії розпорядження про його звільнення або видачі трудової книжки. Посилання відповідача про направлення на адресу реєстрації місця проживання [PERSON] у червні 2019 року розпорядження від 31.05.2019 року № ХМЗ-0138-02-К про його звільнення (а.с.11) з повідомленням про можливість отримання трудової книжки на підприємстві, не свідчить про отримання позивачем даного розпорядження, оскільки відсутня інформація стосовно його отримання позивачем (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення тощо). Крім того, на момент направлення відповідачем на адресу позивача копії розпорядження про звільнення, останній вже був призваний на строкову військову службу та зарахований в списки військової частини [NUMBER] з 30 травня 2019, за місцем проживання у відпустку повернувся тільки 12 січня 2020 року, про що свідчать відповідні довідки. З матеріалів справи № 221/5455/19, на яку посилається відповідач та яку було оглянуто та досліджено судом, також не вбачається, що позивач [PERSON] отримав розпорядження від 31.05.2019 року № ХМЗ-0138-02-К про його звільнення та трудову книжку у період до січня 2020 року, коли особисто звернувся до суду з цим позовом. Таким чином, встановивши відсутність достовірних відомостей щодо отримання позивачем копії розпорядження від 31.05.2019 року № ХМЗ-0138-02-К про звільнення та трудової книжки, зважаючи на те, що позивач до особового складу військової частини зарахований з 30 травня 2019, суд вважає, що позивач з поважних причин пропустив строк звернення до суду, а тому його заява про поновлення строку звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору у справі про незаконне звільнення підлягає задоволенню, що узгоджується з гарантіями ст.6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод про доступ до правосуддя. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги про визнання незаконним і скасування розпорядження від 31.05.2019 року № ХМЗ-0138-02-К про звільнення [PERSON] 29 травня 2019 року з посади волочильника дроту 4 розряду цеха з виробництва порошкового дроту Філії ДУ «НІОХІМ» ХМЗ у зв`язку з вступом працівника на військову службу за пунктом 3 статті 36 КЗпП України є обґрунтованими на вимогах Закону та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, оскільки позивача звільнено незаконно, то він повинен бути поновлений судом на роботі на посаді волочильника дроту 4 розряду цеха з виробництва порошкового дроту філії ДУ «НІОХІМ» ХМЗ з 29 травня 2019 року. За змістом ч.2 ст.235 КЗпП України, при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається згідно зі ст.\~27\~Закону України\~«Про оплату\~праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року. Відповідно до розділу ІІ Постанови КМУ\~"Про\~затвердження Порядку\~обчислення середньої\~заробітної плати"\~від 08\~лютого 1995\~року №\~100 із змінами, внесеними Постановою КМУ\~від 26\~вересня 2001\~року №\~1266 обчислення середньомісячної заробітної плати проводиться виходячи із виплат за останні 2 календарні місяці роботи, які передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Згідно розділу ІІІ Постанови усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. За положеннями п. 8 Постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Під час звернення до суду позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29 травня 2019 року по день поновлення на роботі. На вимогу суду відповідач довідку про середню заробітну плату позивача не надав. З наявної у справі форми ОК-5 Індивідуальні відомості про застраховану особу на [PERSON] , видану 06.10.2020 року Волноваським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України, заробітна плата [PERSON] у квітні 2019 року складала 8583,28 грн., у травні 2019 року складала 8544,63 грн., кількість робочих днів у квітні 2019 року 21 робочий день, у травні 2019 року 21 робочий день. Середньоденна заробітна плата складає 407,80 грн. ( 8583,28 грн. + 8544,63 грн.) : (21 р/д + 21 р/д). Загальна кількість робочих днів за період з 29 травня 2019 року по 24 грудня 2020 року складає 415 робочих днів. Таким чином, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 29 травня 2019 року по 24 грудня 2020 року складатиме 169 237 грн. (407,80 грн. х 415 днів). З урахуванням наведеного, з Філії Державної установи «Державний науково-дослідний і проектний інститут основної хімії» Хіміко-металургійний завод на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 169\~237 грн.. Отже позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. При цьому, в силу положень пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України, з допуском рішення до негайного виконання в частині поновлення позивача на роботі. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову позивача у цій справі, та враховуючи, що позивач в силу закону був звільнений від сплати судового збору при подачі вищезазначеного позову до суду, з відповідача в дохід держави слід стягнути судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи на загальну суму 6\~306 грн. (розрахунок: 2\~102 грн. + 2\~102 грн. за вимоги немайнового характеру + 2\~102 грн. за вимоги майнового характеру). На підставі викладеного,

Outcome: approved