Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою 71 у будинку 55 по вулиці Визволителів в місті Рубіжне Луганської області. Про місце, день та час розгляду справи по суті, особи, які беруть участь у справі повідомлялись належним чином. У судове засідання 28 липня 2015 року для розгляду справи по суті особи, які беруть участь у справі, не зявились. Позивач подала заяву, якою просила розглянути справу без її участі на підставі наявних у справі доказів, а у випадку неявки відповідача розглянути справу у заочному порядку та ухвалити заочне рішення. При цьому зазначив, що правові наслідки проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення (у тому числі особливий порядок набрання таким рішенням законної сили та порядок його оскарження) йому відомі та зрозумілі, а додаткового розяснення цих наслідків судом не потребує. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 17 липня 2015 року та 28 липня 2015 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача та відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини пятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України занесена до журналу судового засідання. Обґрунтовуючи необхідність задоволення позову, позивач вказала на те, що вона у лютому 1977 року отримала безстрокове право користування квартирою № 71 у будинку №55, що розташований по вулиці Визволителів у місті Рубіжне Луганської області та у зв`язку із в`їздом у цю квартиру зареєструвала своє місце проживання. Разом із цим, за її згодою її син [PERSON], отримав право користування цією ж квартирою та зареєстрував своє місце проживання в ній. Однак у зв`язку з тим, що він переїхав на нове місце проживання у місто Стаханів, і не повертається вже року, його слід визнати таким, що втратив право користування зазначеною квартирою. На основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: [PERSON], у лютому 1977 року, отримала право користування квартирою № 71 у державному житловому фонді, зокрема у будинку №55, що розташований по вулиці Визволителів у місті Рубіжне Луганської області і зареєструвала своє місце проживання (а.с.1,2,6,23,27,28). Четвертого червня 1998 року, у цій же квартирі, [PERSON], як син [PERSON] і член її сім`ї, теж отримав право користування квартирою № 71 у будинку №55, що розташований по вулиці Визволителів у місті Рубіжне Луганської області, і того ж дня зареєстрував своє місце проживання у зазначеній квартирі (а.с.6,9,27,28). Відповідно до акту від 22 червня 2015 року, який склали сусіди [PERSON] та [PERSON], останній не проживає у квартирі № 71 в будинку №55, що розташований по вулиці Визволителів у місті Рубіжне Луганської області з червня 2014 року, оскільки проживає в іншому місці (а.с.25). За даними [PERSON] його постійне місце проживання знаходиться у місті Стаханів Луганської області (а.с.3). Із встановлених обставин вбачається, що позивач та відповідач стали учасниками цивільних правовідносин у сфері безстрокового права користування жилим приміщенням в будинку державного житлового фонду, в межах яких між ними, як наймачем та членом сім`ї наймача, виник спір щодо наявності у відповідача, як члена сім`ї наймача, права користування квартирою у звязку із переїздом на постійне місце проживання до іншого населеного пункту. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень статті 47 Конституції України держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу взяти житло в оренду; громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Так, з огляду на положення частини 1 статті 9 Житлового кодексу Української РСР, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. При цьому, згідно частини 1 статті 61 цього ж кодексу, користування жилим приміщенням у таких будинках здійснюється відповідно до договору найму, який укладається у письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем та громадянином - на ім`я, якого видано ордер, який враховуючи положення статті 64 того ж кодексу має право вселити в отримане жиле приміщення - членів своєї сім`ї, які разом з наймачем користуються на рівні з ним усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Судом встановлено, що 05 лютого 1977 року, [PERSON] отримала статус наймача квартири №71 у будинку №55, що розташований по вулиці Визволителів у місті Рубіжне Луганської області, і того ж дня зареєстрував своє місце проживання у зазначеній квартирі (а.с.6,9,27,28). Пізніше вона вселила у цю ж квартиру свого сина: [PERSON], як члена своєї сім`ї, і той, 04 червня 1998 року зареєстрував своє місце проживання у зазначеній квартирі (а.с.6,9,27,28). Частина 4 статті 9 Житлового кодексу Української РСР гарантує, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. А частина 2 статті 107 цього ж кодексу передбачає, що у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Застосовуючи вказану норму матеріального права, суд враховує роз`яснення надані Пленумом Верховного Суду України у пункті 11 своєї постанови від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України". Зокрема, в тій частині, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Тому суд враховує, що за свідченнями сусідів позивача та відповідача, останній не проживає у квартирі № 71 в будинку №55, що розташований по вулиці Визволителів у місті Рубіжне Луганської області з червня 2014 року, оскільки проживає в іншому місці (а.с.25). За даними [PERSON] його постійне місце проживання знаходиться у місті Стаханів Луганської області (а.с.3). Таким чином, з огляду на те, що позивачем доведена зміна постійного місця проживання [PERSON], його, як члена сім`ї наймача вказаної квартири, слід визнати таким, що втратив право користування цією квартирою. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON], слід визнати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 243 гривні 60 копійок, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.2), вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача у повному обсязі. Отже,

Outcome: approved