Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

30.09.2021 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до Запорізької обласної прокуратури, третя особа: [PERSON] , про зняття арешту з майна. В обґрунтування вимог зазначала, що вона є співвласником квартири [ADDRESS] . Також співвласниками вказаної квартири в рівних частках є [PERSON] , та [PERSON] . В зв`язку з прийняттям спадщини після смерті [PERSON] , позивачу від нотаріуса стало відомо, що на квартиру [ADDRESS] 29.08.2005 року Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою накладено арешт на підставі постанови Прокуратури Орджонікідзевського району м. Запоріжжя, б/н, від 25.08.2005 року. 14.07.2021 року донька позивача [PERSON] звернулась до адвоката, який направив до Вознесенської окружної прокуратури м. Запоріжжя адвокатський запит №71 стосовно накладення арешту квартиру [ADDRESS] . Відповідно до відповіді керівника Вознесенської окружної прокуратури м. Запоріжжя №52-1748-21 від 15.07.2021 року, надати документи, на поставі яких прокуратурою Орджонікідзевського району м. Запоріжжя, винесено постанову від 25.08.2005 року про накладення арешту на вище вказану квартиру є неможливим у зв`язку з недостатністю інформації для пошуку даних документів. Архів 2005 року знищено. Крім того, відповідно до відповіді керівника Вознесенської окружної прокуратури м. Запоріжжя, відомості щодо проведення досудового розслідування у кримінальних провадженнях відносно [PERSON] , та [PERSON] та [PERSON] в окружної прокуратурі відсутні". \~ \~ \~ \~Отже, наявність арешту на квартирі, що успадковується порушують права позивачки, тому вона просить скасувати (припинити) обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, накладеного на підставі постанови Прокуратури Орджонікідзевського району м. Запоріжжя, б/н, від 25.08.2005 року, зареєстрованого 29.08.2005 року Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження: 2332239. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.10.2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 04.11.2021 року через канцелярію суду від [PERSON] надійшла уточнена позовна заява. Ухвалою від 08.11.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, залучено Третью Запорізькою державною нотаріальною конторою. 02.12.2021 року від Запорізької обласної прокуратури надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що відповідно до ст. 79-ґ Переліку документів, що створюються під час діяльності органів прокуратури України, із зазначенням строків зберігання документів (далі - Перелік), затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 23.12.2013 № 116 (діяв до 08.01.2019), строк зберігання наглядових проваджень за цивільними та господарськими справами встановлено 5 років після виконання рішення суду, закінчення листування за провадженням. Згідно зі ст. 79- ґ Переліку наглядові провадження за зверненнями зберігаються 5 років після закінчення листування (останнього звернення). Крім цього, ст. 79-ї Переліку установлено, що строк зберігання наглядових проваджень за кримінальними провадженнями становить від 3 до 10 років відповідно до ст.ст. 30, 31 Переліку та залежно від ступеня тяжкості скоєного кримінального правопорушення. Строк зберігання книг обліку заведених наглядових проваджень (за зверненнями, скаргами громадян, юридичних осіб, кримінальними провадженнями та позовами прокурора) відповідно до ст. 15 Переліку документів, що створюються під час діяльності органів прокуратури України, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 08.01.2019 № 2, встановлено 10 років. Згідно з даними програмного комплексу «Єдина система статистики та аналізу роботи органів прокуратури України» (діяв з січня 2012 року по січень 2018 року) інформація про кримінальні справи або провадження, у яких виносилась постанова прокурора Орджонікідзевського району м. Запоріжжя від 25.08.2005 року та наглядові провадження, відсутня. На підставі вищевикладеного, вбачається, що навіть за наявності перелічених матеріалів, у яких могла б виноситись зазначена постанова прокурора, строк зберігання останніх сплинув. Враховуючи вищевикладене, Запорізька обласна прокуратура не заперечує проти скасування обтяження у вигляді арешту нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS] , накладеного на підставі постанови прокурора Орджонікідзевського району м. Запоріжжя від 25.08.2005 року. Від представника позивача адвоката Грецова С.В. до початку судового засідання, надійшла заява про розгляд справи без його участі, та без участі позивача, на задоволенні позовних вимог наполягає, просить позов задовольнити та прийняти рішення на підставі обставин викладених у позові та за наявними в матеріалах справи письмових доказів. Від представника Запорізької обласної прокуратури Галагузи М.О. надійшла заява про розгляд справи у письмовому провадженні, не заперечує проти скасування арешту з майна, оскільки відповідно до Єдиного реєстру досудових розслідувань установлено відсутність даних, які б свідчили про наявність розпочатих кримінальних проваджень за обставинами, зазначеними у позові щодо накладеного арешту на нерухоме майно, тобто наразі відсутні підстави для перебування майна позивача під арештом. Представник Третьої Запорізької державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника нотаріальної контори. [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, причини своєї неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не подала, заяв про відкладення розгляду справи не надходило. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, дійшов висновку про таке. Відповідно до свідоцтва про право власності №2014, від 17.11.2021 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] у рівних частках по 1/3 у кожного. \~ \~ \~ \~ [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть №771 від 04.09.2020 року. [PERSON] є дочкою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . В зв`язку з прийняттям спадщини після смерті [PERSON] , позивачу від нотаріуса стало відомо, що на квартиру [ADDRESS] , 29.08.2005 року Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою накладено арешт на підставі Постанови Прокуратури Орджонікідзевського району м. Запоріжжя, б/н, від 25.08.2005 року. Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкта нерухомого майна, на квартиру [ADDRESS] , 29.08.2005 року, реєстраційний номер обтяження: 2332239. Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою накладено арешт на підставі постанови Прокуратури Орджонікідзевського району м. Запоріжжя, б/н, від 25.08.2005 року. У зв`язку із цим, 14.07.2021 року донька позивача [PERSON] звернулась до адвоката, який направив до Вознесенської окружної прокуратури м. Запоріжжя адвокатський запит №71 стосовно накладення арешту квартиру [ADDRESS] . На вказаний запит Вознесенівською окружною прокуратурою міста Запоріжжя листом від 15.07.2021 року № 52-1748-21 було надано відповідь та зазначено, що надати документи, на поставі яких прокуратурою Орджонікідзевського району м. Запоріжжя, винесено постанову від 25.08.2005 року про накладення арешту на вище вказану квартиру є неможливим у зв`язку з недостатністю інформації для пошуку даних документів. Архів 2005 року знищено. Biдомості щодо проведення досудового розслідування у кримінальних провадженнях відносно [PERSON] , та [PERSON] та [PERSON] в окружної прокуратурі відсутні". Питання щодо зняття арешту з даної квартири повинно вирішуватися у судовому порядку. З огляду на вказані обставини наявність арешту на квартиру, що успадковується порушують права позивачки. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Відповідно до ст.1220 ЦК України - спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1261 Цивільного Кодексу України - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). \~ \~ \~ \~ Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно - та їх обтяжень», обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, посадових осіб або така, що виникла на підставі договору. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Із прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження, втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Зокрема, відповідно до ч. 6 ст. 404 КПК України в редакції 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, якщо у виправданого або у, особи, щодо якої справа закрита, були вилучені документи, цінності та інші предмети чи був накладений арешт на майно, копія вироку, що набрав законної сили, або ухвала апеляційної чи касаційної інстанції направляються відповідним органам для повернення вилучених документів, цінностей та інших предметів, а також для зняття арешту з майна. Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу, передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після накладення арешту, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення справи до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком. Судовий розгляд справи, в межах якої на майно накладено арешт, закінчено ухваленням судового рішення та у зв`язку із смертю особи відносно якої було винесено вирок, арештоване майно перейшло у спадок позивачу. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положень статті 19 ЦПК України, можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У постанові Верховний Суду від 30.06.2020 р., справа № 727/2878/19, провадження № 14-516цс19 зазначено: «Велика Палата Верховного Суду вважає, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства» (п. 42 Постанови). Зі змісту правового висновку, сформульованого Верховним Судом в постанові від 15.05.2019 (справа № 372/2904/17-ц), випливає, що із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на не правомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Така правова позиція відповідає висновкам, викладеним раніше Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц та Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26 цс 13. Статтею 16 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Поняття «охоронюваний законом інтерес» розуміється як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Таким чином, з урахування того, що із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на не правомірне обмеження права позивача як іпотеко держателя нерухомого майна на звернення стягнення. У рішенні ЄСПЛ у справі «Uzan та інші проти Турції» (скарги №№ 19620/05, 41487/05, 17613/08 и 19316/08) від 05.03.2019, Європейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Європейський Суд прийшов до висновку, що влада не змогла встановити «справедливий баланс» між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції (право на мирне володіння майном). Оскільки, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а крім того право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, зважаючи на те, що вказаний арешт перешкоджає [PERSON] в повному обсязі реалізувати свої права щодо оформлення спадкового майна, з урахуванням тих обставин, що відповідач не заперечує проти позову, а також встановленням відсутності даних, які б свідчили про наявність розпочатих кримінальних проваджень за обставинами, зазначеними в позові щодо накладеного арешту на майно, суд дійшов висновку, що позовні вимоги законні і обґрунтовані. Таким чином, обтяження у виді арешту на нерухоме майно - квартиру за адресою: [ADDRESS] , підлягає скасуванню, а позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, у відповідності зі ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подачі позову до суду судовий збір у загальній сумі 908,00 грн.

Outcome: approved