Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою , що втратила право користування житлом, мотивуючи його тим, що позивачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та Відповідач [PERSON] , [INFO] , є співвласниками квартири [ADDRESS] , загальною площею 37,9 кв.м. Зазначене доводиться наступними письмовими доказами: 1) Копією Свідоцтва про право власності на житло від 10 серпня 1994 року, виданого Органом приватизації при Хорольській міській Раді народних депутатів згідно з розпорядженням від 19 липня 1994 року № 374. 2) Копією Технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] від 10 серпня 1994 року. Згідно довідки виконавчого комітету Хорольської міської ради Полтавської області від 16 червня 2020 року № 1548 та поквартирної картки у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані: 1) [PERSON] , [INFO] ; 2) [PERSON] , [INFO] ; 3) [PERSON] , [INFO] , Позивачі [PERSON] та [PERSON] вважають, що Відповідач [PERSON] втратив право користування житловою площею за адресою: [ADDRESS] , з наступних підстав: [PERSON] з 2009 року зібравши усі свої речі добровільно виїхав із житлового будинку Позивачів в інше помешкання, у будинок за адресою реєстрації не повертався, станом житла не цікавиться, з Позивачами спільний побут та господарство не веде. У Позивачів з Відповідачем втрачено будь-який зв`язок, кожен із них має окремі від Відповідача родини, життєві інтереси та устрій. Так, Відповідач уже понад один календарний рік відсутній за місцем його реєстрації, що за адресою: [ADDRESS] . Усі витрати по утриманню домоволодіння та оплаті комунальних послуг несуть Позивачі [PERSON] та [PERSON] . 22 червня 2020 року комісією у складі: депутата Хорольської міської ради Луценка Сергія Миколайовича, сусідів [PERSON] та [PERSON] , - було проведено обстеження квартири [ADDRESS] , в результаті якого підтверджено відсутність Відповідача за місцем його реєстрації понад один календарний рік і складено відповідний акт. Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 09.07.2020 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. В судове засідання позивачі та їх представник не з"явилися, але в позовній заяві прохали провести розгляд справи у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, але подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, зазначивши, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 10 серпня 1994 року, виданого Органом приватизації при Хорольській міській Раді народних депутатів згідно з розпорядженням від 19 липня 1994 року № 374 позивачам належить квартира [ADDRESS] (а.с.12). З наведеного вбачається, що законними власниками квартири є Позивачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , За даною адресою зареєстрований також відповідач [PERSON] , [INFO] , фактично не проживає з 2009 року, що підтверджується Актом від 22.06.2020 року (а.с.18). Відповідно до ст. 41, 47 Конституції України право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в статті 150 ЖК Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника. Так, згідно цієї норми закону член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач не проживає в будинку позивача більше одного року, що підтверджено дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже,

Outcome: approved