Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

30 серпня 2019 року [PERSON] звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] , ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг», арбітражний керуючий Лукашук Любов Сергіївна, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про визнання договорів цесії, відступлення прав вимоги за договорами іпотеки недійсними. 05 вересня 2019 року ухвалою Подільського районного суду м.Києва (суддя Гребенюк В.В.) цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ФК Факторинг», треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про визнання договорів цесії, відступлення прав вимоги за договорами іпотеки недійсними - передано для розгляду за підсудністю до Київського районного суду м. Одеси (а.с 74-75). 11 листопада 2019 року представник позивача [PERSON] - адвокат Павленко А.Л. подав заяву про забезпечення доказів. Заявник просила витребувати у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьова В.Ю. засвідчену копію договору про відступлення права за договором іпотеки, зареєстрований в реєстрі під № 1811, виданий 25 вересня 2012 року [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, укладений між ТОВ «РК ФАКТОР» ЄДРПОУ 36352420 та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] та всі документи, на підставі яких він був посвідчений; засвідчену копію договору про відступлення права за договором іпотеки, зареєстрований в реєстрі під №1812, виданий 25.09.2012 року [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, укладений між TOB «РК ФАКТОР» та [PERSON] , реєстраційний номер облікової карти платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків [NUMBER] та всі документи, на підставі яких він був посвідчений, в тому числі договір цесії № 1, укладений 25.09.2012 року між TOB «РК ФАКТОР» та [PERSON] (а.с 107-112). 14 листопада 2019 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси (суддя Літвінова І.А.) заяву зі сторони позивача про забезпечення доказів у цивільній справі №758/11135/19 було задоволено (а.с 114-116). 11 листопада 2019 року представником [PERSON] - адвокатом Павленко А.Л. було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно та заборони вчиняти певні дії. Представник просила забезпечити, пред`явлений нею позов шляхом накладення арешту на наступне майно: житловий будинок та земельну ділянку 5110136900:23:034:0008 загальною площею 0,0346 га з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташовані за адресою: [ADDRESS] , а також на земельну ділянку кадастровий номер 5110136900:23:034:0015 загальною площею 0,0069 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с 126-131). 29 листопада 2019 року представником [PERSON] - адвокатом Павленко А.Л. було подано клопотання про залучення до справи співвідповідача арбітражного керуючого Лукашук Любов Сергіївну (а.с 139). 02 грудня 2019 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси (суддя Літвінова І.А.) клопотання зі сторони позивача [PERSON] у цивільній справі № 758/11135/19 було задоволено (а.с 155-157). 17 грудня 2019 року було подано заяву про закриття провадження у справі від арбітражного керуючого Лукашук Л.С. (а.с 140-147). 20 грудня 2019 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси (суддя Літвінова І.А.) заяву арбітражного керуючого Лукашук Любові Сергіївни про закриття провадження у цивільній справі № 758/11135/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ФК Факторинг», арбітражний керуючий Лукашук Любов Сергіївна, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про визнання договорів цесії, відступлення прав вимоги за договорами іпотеки недійсними задоволено. Провадження у цивільній справі № 758/11135/19 закрито (а.с 169-171). 30 квітня 2020 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника [PERSON] - адвоката Павленко А.Л. - задоволено частково. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2019 року про закриття провадження скасовано. Справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 22 травня 2020 року зазначена заява передана судді Салтан Л.В. Позивач в своїй позовній заяві просить суд визнати недійсним з моменту укладення договір цесії № 1, укладений 25.09.2012 року між ТОВ «РК ФАКТОР» ЄДРПОУ 36352420 та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , за яким [PERSON] набув право вимоги за Кредитним договором № 33-14/05-08 від 06 лютого 2008 року; визнати недійсним з моменту укладення Договір про відступлення права за договором іпотеки, зареєстрований в реєстрі під №1811, виданий 25.09.2012 року [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, укладений між ТОВ «РК ФАКТОР» (теперішня назва ТОВ «ФК ФАКТОРИНГ») ЄДРПОУ 36352420 та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ; визнати недійсним з моменту укладення про відступлення права за договором іпотеки, зареєстрований в реєстрі під №1812, виданий 25.09.2012 року [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, укладений між ТОВ «РК ФАКТОР» (теперішня назва ТОВ «ФК ФАКТОРИНГ») ЄДРПОУ 36352420 та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ; судові витрати, витрати на правову допомогу та інші витрати, пов`язані із розглядом справи в суді покласти на Відповідачів. В обґрунтування своєї позовної заяви представник позивача адвокат Павленко А.Л. посилається на те, що [PERSON] незаконно отримав права вимоги та безпідставно вимагає звернути стягнення на предмети іпотеки, іпотека на які фактично не існує. Крім того, представник позивача вважає, що [PERSON] не може бути кредитором за вказаним вище кредитним договором, так як останній для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Однак [PERSON] не є суб`єктом, діяльність якого включена до Державного реєстру фінансових установ, що надають дозвіл на здійснення відповідних фінансових операції, а тому не може бути особою, як має права вимагати виконання законних вимог нового кредитора - фізичної особи. Позивач вважає, що нотаріус не мав жодних правових підстав для посвідчення договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором на користь фізичної особи, оскільки ст. 1054 ЦК України не передбачає фізичну особу на стороні кредитодавця в кредитних відносинах. Отже, ні фізична особа, ні юридична особа, якщо вона не є банком або іншою фінансовою установою, не можуть бути іпотекожердателями за договором іпотеки, який забезпечує виконання зобов?язання за кредитним договором. Оскільки за оспорюваними договорами кредитором не може виступати будь-яка фізична особа, представник позивача вважає, що спірні договори є недійсними з моменту укладення, у зв`язку з чим слід визнати спірні договори недійсними та стягнути з відповідачів в солідарному порядку судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді. Представник позивача адвокат Павленко А.Л. у судовому засіданні позовну заяву підтримала, просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце розгляду справи. 09 червня 2020 року відповідач [PERSON] надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 24.06.2020 року в судове засідання [PERSON] в судове засідання не з`явився, явку свого представника не забезпечив, надав до суду клопотання про продовження строку розгляду справи через введення карантину. Суд критично ставиться до зазначеного клопотання, на думку суду відповідач своїми діями намагається затягнути розгляд справи. Слід зазначити, що відповідач [PERSON] також мав право на проведення судового засідання у режимі відео конференції. Також, відзив відповідачем [PERSON] не подавався. Стаття 129 Конституції України гарантує та встановлює основні засаду судочинства, якими є зокрема: 1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; 6) гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 7) розумні строки розгляду справи судом. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Відповідач ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг» (колишня назва ТОВ «РК «ФАКТОР») у судові засідання 09.06.2020 року та 24.06.2020 року не з`явився, повідомлявся належним чином, до суду заяв про розгляд справи за її відсутності не надходило, присутність представника не забезпечена. Відзив ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг» не подавався. Відповідач арбітражний керуючий Лукашук Любов Сергіївна надала до суду відзив, яким просила позовні вимоги [PERSON] задовольнити. В своєму відзиві [PERSON] зазначає, що укладений між ТОВ «РК Фактор» та [PERSON] договір цесії суперечить своїй правовій природі та фактично є договором факторингу, а тому має місце фіктивний правочин. Крім того арбітражний керуючий вважає, так як реальної оплати за договором цесії № 1 від 25.09.2012 року не здійснювалось, а тому даний факт є додатковим підтвердженням фіктивності даного договору. Треті особи: [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не сповістили, пояснення до суду не надали. 24 червня 2020 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси закрито підготовче провадження та призначено до розгляду цивільну справу у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського районного суду м. Одеси на 06 липня 2020 року на 12 годині 00 хвилин. Згідно з ч.2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовну заяву слід задовольнити, виходячи з наступного. Оцінка судом. Судом при розгляді справи встановлено наступне: 11 березня 2013 року [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу придбала у [PERSON] житловий будинок та земельну ділянку кадастровий номер 5110136900:23:034:0008 загальною площею 0,0346 га з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Цього ж числа право власності було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В подальшому 13.06.2013 року [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу придбала у [PERSON] земельну ділянку кадастровий номер 5110136900:23:034:0015 загальною площею 0,0069 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)». Цього ж числа право власності було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Дані угоди посвідчила приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлана Володимирівна. 20 липня 2017 року [PERSON] отримала повідомлення за підписом [PERSON] , в якому було зазначено, що «на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси № 520/1364/17 від 07.03.2017 року останній має намір здійснити реалізацію заставного майна за договором купівлі-продажу: договори іпотеки між ТОВ КБ «АРМА» та [PERSON] , [PERSON] від 06.02.2008 року, договори про відступлення права вимог за договорами іпотеки між ТОВ «РК Фактор» та мною, [PERSON] від 05.09.2012 року зі стартовою ціною продажу 9763607 гривень 67 копійок із проведенням торгів на державній площадці з продажу арештованого та заставного майна «СЕТАМ», починаючи з 20 серпня 2017 року». Судом при розгляді справи встановлено, що 07.03.2017 року заочним рішенням суду під головуванням судді Прохоров П.А. ухвалено рішення «Про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення боргу», яким позов позивача задоволено в повному обсязі, а саме: «Позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення боргу задовольнити. Звернути стягнення заборгованості за договором кредиту № 33-14/05-08, укладеним 06 лютого 2008 року між TOB «Комерційним Банком «АРМА», та [PERSON] , в сумі на суму 9763607,81 грн., на предмети іпотеки - за іпотечним договором № 477 від 06 лютого 2008 року, що укладено між TOB «Комерційним Банком «АРМА», та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В., земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:23:034:0008, що розташована за адресою: [ADDRESS] та домоволодіння за адресою: [ADDRESS] загальною площею 245.8 кв.м., житлова площа - 74.9 кв.м.; - за іпотечним договором № 919, від 22 лютого 2008 року, що укладено між TOB «Комерційним Банком «АРМА», та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В., земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:23:034:0015, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . шляхом продажу від імені [PERSON] будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з початковою ціною реалізації в розмірі, визначеному на підставі оцінки, проведеної суб?єктом оціночної діяльності, із наданням [PERSON] права подавати та отримувати від імені власника нерухомого майна [PERSON] довідки та документи, які необхідні для підготовки предмета іпотеки до продажу сплачувати всі необхідні платежі, підписати договір купівлі-продажу предмета іпотеки, а також виконувати всі інші дії, які пов`язані з продажем предмету іпотеки; одержати дублікати технічної документації на предмет іпотеки. На період до реалізації предметів іпотеки передати в управління [PERSON] : - земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:23:034:0008 площею 0.0346 га за адресою: [ADDRESS] , - домоволодіння за адресою: [ADDRESS] загальною площею 340.7 кв.м., житлова площа - 90.6 кв.м.; - земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:23:034:0015 загальною площею 0.0069 га за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію понесених ним судових витрат в розмірі по 3119,67 грн, з кожного.». Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] на момент укладення договорів купівлі-продажу та до моменту отримання вказаного вище листа не було відомо про будь-які кредитні відносини, іпотеки, обтяження тощо. Поряд з цим судом встановлено, що 06.02.2008 року [PERSON] уклала з ТОВ КБ «АРМА» кредитний договір № 33-14/05-08, відповідно до якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у формі відкличної поновлювальної кредитної лінії на будівництво нерухомості в сумі 350000 євро строком до 5 лютого 2009 року з відсотковою ставкою 14%. В якості забезпечення виконання вимог даного кредитного договору 06.02.2008 року між [PERSON] та ТОВ КБ «АРМА» укладено договір іпотеки, відповідно до статті 1 якого Позичальник передала в іпотеку земельну ділянку, загальною площею 0,0346 (кадастровий номер 5110136900:23:034:0008), розташовану за адресою: [ADDRESS] ; домоволодіння житловою площею 245,8 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] . Договір іпотеки зареєстровано в реєстрі під № 477. Крім того, 22.02.2008 року між [PERSON] та ТОВ КБ «АРМА» також укладено договір іпотеки, відповідно до статті 1 якого Позичальник передав в якості забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за Кредитним договором № 33-14/05-08 в іпотеку земельну ділянку, загальною площею 0,0069 (кадастровий номер 5110136900:23:034:0015), розташовану за адресою: [ADDRESS] . Договір іпотеки зареєстровано в реєстрі під № 919. 19 липня 2012 році заочними рішеннями Приморського районного суду міста Одеси під головуванням судді Нікітіної С.Й. вказані іпотеки були визнані недійсними за позовами [PERSON] до [PERSON] , в результаті чого скасовано заборону відчуження нерухомого майна та вилучення з реєстру заборон відповідного запису, після чого [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу відносно вказаних об`єктів нерухомості з [PERSON] . В подальшому вказані заочні рішення було скасовано, а позови було залишено без розгляду. На момент укладення правочину між [PERSON] та [PERSON] будь-які записи про іпотеки та обтяження в державному реєстрі відсутні, так само як і відсутні на час ухвалення цього рішення суду. На виконання ухвали суду 14 листопада 2019 року щодо забезпечення доказами витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьова В.Ю. копії документів нотаріальних справи до Договору відступлення права за договором іпотеки від 25 вересня 2012 року за реєстровими № 1811 і № 1812. 23 грудня 2019 року витребувані документи надійшли до суду. Судом встановлено, що 25 вересня 2012 року [PERSON] уклав договір цесії № 1 з Товариством з обмеженою відповідальністю» РК «ФАКТОР», предметом якого було право виконання вимоги грошового зобов`язання від боржника [PERSON] на суму 976360781 гривень, яке виникло на підставі Договору факторингу № 8 від 20 вересня 2012 року, укладеного між ТОВ «РК Фактор» та ТОВ «Банк «АРМА» в особі ліквідатора Славкіної М.А., що діє на підставі Постанови Національного Банку України № 79 від 19.02.2010 року та Ухвали Господарського суду м.Києва № 4/148 від 15.04.2010 року та Кредитного договору № 33-14/05-08 від 06 лютого 2008 року із усіма змінами та доповненнями до нього, а [PERSON] набуває право вимоги до Боржника у розмірі, передбаченого в цьому пункті та сплачує ТОВ «РК «Фактор» винагороду. Отже, відповідно до вказаного договору [PERSON] придбав право вимоги за зобов`язаннями, що виникли з кредитних відносин, початок яких в свою чергу виник з кредитного договору № 33-14/05-08, укладений 06 лютого 2008 року між ТОВ «Банк «АРМА» та [PERSON] відносно такого предмету договору: Банк надає Позичальнику кредитні кошти у формі відкличної поновлювальної кредитної лінії на будівництво нерухомості з максимальним лімітом заборгованості у сумі 350000 (триста п`ятдесят тисяч) євро строком до 05 лютого 2009 року та відсотковою ставкою 14 % річних. 25 вересня 2012 року [PERSON] уклав договір про відступлення право вимог за договором іпотеки з Товариством з обмеженою відповідальністю» РК «ФАКТОР», за умовами якого між первісним Іпотекодержателем та Новим Іпотекодержателем укладено 25 вересня 2012 року Договір цесії №1, відповідно до якого первісний Іпотекодержатель відступив новому Іпотекодержателю всі права вимоги за кредитним договором № 33-14/05-08 від 06 лютого 2008 року, укладений між ТОВ «Банк АРМА» (ЄДРПОУ 26379729) та [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , Первісний Іптекодажратель відступає, а Новий іпотекодержатель набуває права Первісного Іпотекодержателя згідно з Договором іпотеки, вчиненим 06 лютого 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. за реєстровим номером 477. За описаним вище договором про відступлення прав вимог відступається вимога на таке: земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:23:034:0008 та домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 74,9 кв. м, загальною площею 245,80 кв. м. Вказаний договір посвідчено нотаріусом Пономарьовим В.Ю. та присвоєно реєстровий № 1811. Аналогічний договір про відступлення прав вимог укладено між тими самими сторонами на підставі вищеозначеного договору цесії №1 від 25 вересня 2012 року та посвідчено того ж дня нотаріусом [PERSON] , присвоєно реєстровий № 1812 відносно наступного предмета Договору іпотеки: земельна ділянка 5110136900:23:034:0015, [ADDRESS] . 11 вересня 2018 року Велика Палата Верховного Суду в справі №909/968/16 постановила рішення щодо розмежування договору факторингу та інших способів відступлення прав вимог. Так, колегія суддів в своїй постанові визначила, що «44. Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 45. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). 46. Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. 47. У статті 350 Господарського кодексу України факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони. 48. У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. 49. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. 50. Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. 54. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. 55. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. 75. За таких обставин та з огляду на те, що за змістом частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, то він підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України.». Отже, нотаріус не має жодних правових підстав для посвідчення договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором на користь фізичної особи, оскільки ст.1054 ЦК України не передбачає фізичну особу на стороні кредитодавця в кредитних відносинах. Ні фізична особа, ні юридична особа, якщо вона не є банком або іншою фінансовою установою, не можуть бути іпотекожердателями за договором іпотеки, який забезпечує виконання зобов?язання за кредитним договором. Більш того, для укладення таких договорів відступлення на користь фінансової установи, остання має володіти достатнім обсягом дозволів щодо здійснення фінансових послуг в іноземній валюті. Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду в рішеннях №909/968/16 від 11 вересня 2018 року, №465/646/11 від 31 жовтня 2018 року, №916/144/17 від 16 квітня 2019 року. Крім того, Верховний Суд у своїй Постанові по справі № 916/1410/19 від 03 червня 2020 року зазначає, що аналіз положень статей 512-518 ЦК України дає підстави для висновку щодо суб`єктного складу правочинів із відступлення права вимоги, а відповідно до статті 2 ЦК України учасником цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа. Водночас, за змістом частини 1 статті 1077 ЦК України, статті 350 ГК України та частини 5 статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у договорі факторингу беруть участь три сторони: клієнт, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина 2 статті 1079 ЦК України), фактор, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина 3 статті 1079 ЦК України), та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором. Статтею 350 ГК України визначено, що фактором може бути лише банк. Однак, пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, передбачено, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах 1, 2 статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо згідно із законом надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги має бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. За описаної вище ситуації з відчуженням прав вимог на підставі договору цесії № 1 від 25 вересня 2012 року, який за своєю правовою природою є договором факторингу та договори про відступлення прав вимог за договором іпотеки між фінансовою компанією та фізичною особою [PERSON] як похідні договори є недійсними з моменту їх укладення та підлягають визнанню такими в судовому порядку. Поряд з цим, судом досліджено документи, які надійшли на виконання ухвали суду про забезпечення доказів від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьова В.Ю., а саме: нотаріальні справи по Договорам відступлення права за договорами іпотеки, посвідчені 25 вересня 2012 року за реєстровими номерами №1811 та 1812. П.3.1 Договору цесії № 1 від 25 вересня 2012 року визначено, що «за відступлення прав вимог до Боржника на умовах, що передбачені цим Договором, Цесіонарій [ [PERSON] ] сплачує Цененту [ТОВ «РК Фактор»] грошові кошти у національній валюті України - гривні в сумі 6980000 (шістсот дев`яносто вісім тисяч) гривень 00 копійок». П.3.2. Договору цесії визначено, що Цесіонарій сплачує Цеденту Ціну Договору в день підписання даного договору шляхом безготівкового переказу та/або готівкового внеску на розрахунковий рахунок або касу Цедента, вказаний в §9 цього Договору, грошових коштів у національній валюті України - гривні». Відповідно до ст.233 Цивільного Кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом. Аналіз змісту договору цесії та подальші дії з його виконання свідчать лише про формальне укладення договору цесії та інших похідних договорів без наміру реально в повному обсязі виконати ці договори, в тому числі отримати від [PERSON] оплату, докази про здійснення якої відсутні у сторін по договору цесії № 1 від 25 вересня 2012 року. За таких обставин суд приходить до висновку, що договір цесії № 1 від 25 вересня 2012 року є недійсним з вказаної альтернативної підстави з посиланням на його фіктивність. Заслуговує на окрему увагу досліджений в судовому засіданні факт того, що на момент укладення договорів купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] 11 березня 2013 року та 13 червня 2013 року будь-які обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта відсутні. До цього, право власності було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07 грудня 2012 року, за яким останній придбав вищевказане майно у [PERSON] та [PERSON] . Як встановлено судом в день укладення договору купівлі-продажу 07 грудня 2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. було скасовано іпотеку на вказане майно. Скасування іпотеки відбувалось на підставі рішень Приморського районного суду м.Одеси (цивільні справи № 1522/15203/12 та 1522/15180/12), якими було визнано недійсними договори іпотеки, укладені між [PERSON] та ТОВ КБ «АРМА». Отже, на момент вчинення правочину між [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] , а також між [PERSON] та [PERSON] будь-які обтяження та іпотеки були відсутні. Дані рішення суду щодо визнання недійсними договорів іпотеки в подальшому були переглянуті та позовні вимоги залишені без розгляду. Однак, іпотеки та обтяження на спірне майно вже не існували в державному реєстрі. Іпотеки на спірне майно відсутні на день ухвалення рішення. Право власності у [PERSON] як добросовісного набувача є пріоритетним. Ч. 7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на 08 серпня 2012 року) визначає пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на 08 серпня 2012 року) визначено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно. Отже, пріоритетним є те право - яке зареєстроване. Судом враховано, що [PERSON] хоч і не є стороною договору цесії №1, договорів про відступлення прав (р.№№ 1811, 1812), кредитного договору №33-14/05-08, договорів іпотеки від 06 лютого 2008 року та 22 лютого 2008 року, договору поруки №33-14/05-08 від 06 лютого 2008 року, однак, укладення даних договорів зачіпає її права та охоронювані законом інтереси як власника нерухомого майна, що є предметом договорів іпотеки за вказаними кредитними відносинами, а тому суд обґрунтовано вважає, що [PERSON] має право на звернення з відповідними позовом до суду щодо визнання недійсними вказаних договорів цесії та відступлення прав та оскарження їх дійсності. Згідно зі ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об?єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об?єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Приписами ст.328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту \\ права, визначеними зокрема ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача». Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Таким чином, з врахуванням встановлених обставин та наведених вимог закону, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, тому сплачений позивачем судовий збір в сумі 2305 грн. 20 коп. за подання позову та 576 грн. 30 коп. судовий збір за заяву про забезпечення доказами та 576 грн. 30 коп. судовий збір за заяву про забезпечення позову, а всього на загальну суму 3457 грн. 80 коп. підлягає відшкодуванню солідарно відповідачами в повному обсязі на користь [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката, підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України у разі повного задоволення позову - судові витрати покладаються на відповідача, а даному випадку солідарно на відповідачів. Представником позивача надано до суду окрім попереднього розрахунку судових витрат, договір про надання правової допомоги № 21/07 від 24 липня 2017 року та додаткової угоди від 12 серпня 2019 року з актом наданого обсягу правової допомоги від 02 липня 2020 року, квитанція до прибуткового касового ордеру № 21/07-1 від 02 липня 2020 року. Суд приходить до висновку, що з відповідачів в рівних частках слід стягнути витрати на правову допомогу в повному обсязі в сумі 27000 грн. 00 коп., що підтверджується договором на правову допомогу з додатковою угодою, актом наданої правової допомоги, квитанцією до прибуткового касового ордеру. На підстав викладеного,

Outcome: approved