Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

18 березня 2015 року позивач звернулась до суду з позовом та просила постановити рішення, згідно якого розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Хмельницького міськрайонного управління юстиції 12 квітня 2007 року за актовим записом № 451; встановити місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], з батьком - [PERSON]. В обгрунтування свого позову посилається на те, що 21 квітня 2007 року вона офіційно зареєтрувала шлюб з відповідачем. Від даного шлюбу [INFO] народилась донька [PERSON]. Позивач вказує на те, що подружні стосунки припинились, проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Родина існує формально. Різні погляди на сімейне життя, повна несумісність характерів, втратили почуття любові один до одного та взаєморозуміння. У зв'язку з чим звернулась до суду з даним позовом Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повній мірі та пояснила, що з кінця 2014 року не проживає разом з чоловіком, шлюбних стосунків не підтримує. Також зазначала, що просить визначити місце проживання дитини з батьком у зв'язку з тим, що він має постійне місце роботи, сталий дохід, гарні умови проживання та достатній час для того, щоб виховувати дитину, в той час як вона фактично не приділяє уваги вихованню дитини та самоусунулась від виконання батьківських обов'язків. Відповідач у судовому засіданні не заперечував проти розірвання шлюбу, підтвердив, що примирення з позивачем неможливе, а надання строку для примирення є недоцільним, проти визначення місця проживання доньки з ним не заперечував, вказуючи на те, що мати дитини не приймає участі у вихованні доньки. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши сторін, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 21 квітня 2007 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Хмельницького міськрайонного управління юстиції в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 451, після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». Вказане підтверджується Свідоцтвом про одруження Серії [NUMBER] виданого 21 квітня 2007 року. Від даного шлюбу у сторін [INFO] народилась донька [PERSON], про що Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний запис за № 1365, що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] Під час розгляду справи судом встановлено, що родина фактично розпалася і її відновлення неможливе за обставин, зазначених позивачем у позовній заяві. Під час розгляду справи, судом також було встановлено, що у позивача відсутні які-небудь почуття до відповідача, їх шлюбний союз розпався та існує формально. Одночасно, суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка - [PERSON] та жінки - [PERSON] й збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть, даний факт має істотне значення. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином, в ході розгляду справи, судом була перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу і суд переконався у дійсному волевиявленні позивача. Також судом враховується той факт, що один із членів сім`ї (чоловік чи жінка) або обоє мають право звернутися із заявою в суд про розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України) й це право підлягає судовому захисту. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, та примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із положеннями ст. 18 ч. 2 п. 3, ст.ст. 51, 56 ч. 3, ст.110 ч. 1 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Враховуючи викладене та задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. На підставі вище викладеного, суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду (ч. 3 ст. 105 СК України). У відповідності до ч. 1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Крім цього, за правилом ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Як встановлено в судовому засіданні, неповнолітня донька - [PERSON] [INFO], проживає з батьком (відповідачем по справі) [PERSON] за адресою [ADDRESS]. Сторони по справі не заперечують проти такого визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Ухвалюючи зазначене рішення, суд насамперед керується інтересами дитини та приймає до уваги ставлення матері до цього питання та те, що вона не заперечує проти проживання дитини з батьком. Аналізуючи вищенаведені обставини та враховуючи вимоги норм сімейного законодавства, Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 р., стать дітей, належні умови проживання за місцем проживання, як батька так і матері, що сприяють розвитку і належному вихованню дітей, суд вважає доцільним визначити місце проживання неповнолітньої доньки з батьком, що повністю відповідає її інтересам. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved