Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

24 лютого 2020 року, [PERSON] , звернулась до суду з позовом, в якому просила суд, скасувати арешт нерухомого майна, накладений постановою відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області від 26.03.2010 року у виконавчому провадженні № 18284515 (реєстраційний номер обтяження 9699646), в частині накладання арешту на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , мотивуючи його тим, що з метою реєстрації свого права власності на зазначений будинок єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, звернулась до державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецького О.С., однак отримала відмову № 514044306 від 10.02.2020 року у зв`язку із обтяженням (реєстраційний номер запису 9699646 від 07.04.2010 року) а саме, накладеним арештом на будинок на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 18284515 від 26.03.2010 року, виданої відділом державної виконавчої служби Овідіопольського району Одеської області, звернувшись до Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про зняття неправомірно накладеного арешту, вона отримала лист № 45-8050 від 20.02.2020 року про неможливість звільнення майна з-під арешту у зв`язку із тим, що виконавче провадження № 18284515 закінчено 07.04.2010 року та знищено за закінченням терміну зберігання, та через вказані обставини вона позбавлена можливості реєстрації свого права власності на побудоване нею нерухоме майно та має перешкоди у виготовленні документації щодо приватизації виділеної їй земельної ділянки. В судове засідання позивачка не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином, однак надіслала до суду письмове клопотання, в якому вона повністю підтримала позов, просила його задовольнити і слухати справу без її участі (а.с. 34). Відповідач в судове засідання не з`явився про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, однак надіслав на адресу суду письмову заяву, в якій повністю визнав позов [PERSON] , та розгял справи просив проводити за його відсутністю (а.с. 35). Представник 3-ої особи Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надавши при цьому письмову заяву про розгул справи за їх відсутністю (а.с. 31). Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено - держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна - арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Позивачці [PERSON] рішенням виконкому Великодолинської селищної ради народних депутатів Одеської області № 13 від 03.09.1987 року була виділена земельна ділянка площею 0,07 га на ділянці її батька - [PERSON] , що був розташований по [ADDRESS] . Як вбачається з будівельного паспорту № 178 від грудня 1987 року, позивачу [PERSON] виконкомом районної ради народних депутатів № 533 від 24.11.1987 року було дозволено будівництво житлового будинку на зазначеній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Рішенням виконкому Великодолинської селищної ради народних депутатів Одеської області № 17 від 04.12.1987 року позивачу [PERSON] був наданий дозвіл на будівництво господарських будівель на виділеній земельній ділянці за тією ж адресою. Згідно рішення Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області № 37 від 26.02.2008 року "Про затвердження назв вулиць та провулків в смт. Великодолинське Овідіопольського району Одеської області", назва вул. Кут Сонячний була викладена в редакції - Кут Сонячний. Згідно довідки Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області № 05/1-1295 від 19.12.2019 року, виданій [PERSON] , згідно запису земельної шнурової книги № 22, сторінки № 71 , житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0700 га, знаходиться у її фактичному користуванні та у власність в установленому законом порядку не передавалась, кадастровий номер не присвоювався. З метою реєстрації свого права власності на зазначений будинок в єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, звернулась до державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецького О.С., однак отримала відмову № 514044306 від 10.02.2020 року у зв`язку із обтяженням (реєстраційний номер запису 9699646 від 07.04.2010 року) а саме, накладеним арештом на будинок на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 18284515 від 26.03.2010 року, виданої відділом державної виконавчої служби Овідіопольського району Одеської області (а.с. 23). Судом встановлено, що згідно з інформаційної довідки від 23.01.2020 року з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 18284515 від 26.03.2010 року накладено арешт на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер обтяження [NUMBER] ), що належить [PERSON] (а.с. 24). 18 лютого 2020 року позивачка звернулась до Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про зняття неправомірно накладеного арешту, вона отримала лист № 45-8050 від 20.02.2020 року про неможливість звільнення майна з-під арешту у зв`язку із тим, що виконавче провадження № 18284515 закінчено 07.04.2010 року та знищено за закінченням терміну зберігання (а.с. 25,26). Вищезазначене виконавче провадження було завершено на підставі п.9 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла станом на час вчинення вказаних виконавчих дій, та передано на зберігання до архіву та в подальшому, було знищено через закінчення трирічного терміну його зберігання. З матеріалів позову, а саме з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, існування арешту нерухомого майна, враховуючи вищевикладене, зазначений арешт порушує права позивачки та створюють перешкоди у вільному розпорядженні власним майном, та через вказані обставини вона позбавлена можливості реєстрації свого права власності на побудоване нею нерухоме майно та має перешкоди у виготовленні документації щодо приватизації виділеної їй земельної ділянки.

Outcome: approved