Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

26 травня 2015 року, [PERSON], звернулася до Жовтоводського міського суду із позовом та просить ухвалити судове рішення, яким визнати відповідача [PERSON], таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №101 будинку 15 по пров. Запорізький в м. Жовті Води Дніпропетровської області (а.с.3-4). Позивач, належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, в судове засідання не зявилася. У своїй письмовій заяві просить розглядати справу без її участі. Позов підтримує в повному обсязі та наполягає на його задоволенні. Відповідач, [PERSON], виклик якого у судове засідання провадився у визначеному законом порядку, з урахуванням положень ч.5 ст.74 ЦПК України, у судове засідання не зявився, у своїй письмовій заяві просить розглядати справу без його участі. При цьому зазначає, що позовні вимоги позивача визнає в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечує (а.с.36). Повноважний представник третьої особи КП «ВЖРЕО» [PERSON], яка діє на підставі довіреності №0607/03 від 05.01.2015 року, також в судовому засіданні участі не приймала, направила до суду письмову заяву з проханням розглядати справу без її участі. При цьому зазначає, що проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч. 2\~ ст. 197 ЦПК України\~ у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього\~ кодексу\~ розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Повно, всебічно та обєктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до\~ ст.317 ЦК України\~ власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1\~ ст.321 ЦК України\~ право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення лише протягом шести місяців. За змістом \~ ст. 72 ЖК України дозволяється в судовому порядку визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Відповідно до ч.2\~ст.107 ЖК України\~член сім'ї, який вибув на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до\~ст.150 ЖК України\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися\~\~цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.2\~ст.167 ЖК України\~у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Як зазначено в п.11\~постанови Пленуму Верховного Суду від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до\~ст.107 ЖК України\~наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 серпня 1998 року по 30 квітня 2014 року, про що свідчить копія свідоцтв про одруження та розірвання шлюбу (а.с.11,12). До одруження з [PERSON] позивач носила прізвище "Лелик". В грудні 1991 року за рішенням виконавчого комітету Жовтоводської міської ради народних депутатів позивач отримала ордер на житлове приміщення № 2 серія 8792 від 27.12.1991 року на сім`ю із двох чоловік, а саме, квартиру [ADDRESS], що відноситься до комунальної власності та складається з 2-х кімнат житловою площею 26,2 кв.м. /а.с.8/ Позивач [PERSON] є головним квартиронаймачем вказаної квартири, про що також свідчить договір найму житлового приміщення від 26 грудня 1991 року (а.с.9) та паспорт на квартиру (а.с.10). 14 серпня 1998 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] (відповідачем по справі), який вселився до зазначеної вище квартири та зареєструвався в ній з дозволу позивача в установленому законом порядку. В подальшому сімейне життя не склалося і приблизно в 2010 році відповідач [PERSON] забрав з квартири свої речі та добровільно покинув її, виїхавши до м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, де створив іншу сімю та до теперішнього часу постійно там проживає. Саме з цього часу [PERSON] (відповідач по справі) не проживає та не користується житлом за місцем реєстрації, та в витраах на оплату житлово-комунальних послуг не приймає. 30 квітня 2014 року сторони по справі офіційно розірвали шлюб (а.с.12), однак з реєстрації за адресою по пров. Запорізький б. 15 кв. 101 в м. Жовті Води Дніпропетровської області відповідач [PERSON] в добровільному порядку не знявся та відмовлявся це робити. Його реєстрація створює позивачці перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні квартирою в повному обсязі. Позивач, ставлячи питання про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] посилаєтья на те, що відповідач в спірній квартирі не мешкає понад 4-х років, а вона змушена оплачувати комунальні послуги за особу, яка фактично не проживає і не користується житлом, також позивач позбавлена можливості оформити субсидію, так як при її обчисленні враховуються доходи всіх зареєстрованих на житловій площі осіб, що ставить позивача у скрутне матеріальне становище. Також позивач має намір приватизувати зазначену вище квартиру, але реєстрація в ній позивача може стати цьому на заваді. Оскільки відповідач, не являючись власником житла, не проживає і не користується житловим приміщенням, а саме, квартирою 101 у будинку 15 по пров. Запорізький в м. Жовті Води Дніпропетровської області, що є комунальною власністю, не виявив наміру проживати у квартирі вчиненням відповідних дій, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню і [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування \~жилим приміщенням. При цьому, суд враховує, що обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачу в користуванні квартирою, та/або що з цього питання відповідач звертався до суду або до правоохоронних органів (до звернення позивачки до суду із даним позовом) судом не встановлено. Крім того, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідно до пунктів 1-7 ст.71 ЖК України за відповідачем зберігається спірне жиле приміщення понад одного року. \~ Згідно ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, якщо це не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, за наявності для того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову. З урахуванням наведеного,

Outcome: approved