Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

31 січня 2014 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до територіальної громади в особі Верхньоторецької селищної ради Ясинуватського району Донецької області, про визнання права власності на нерухоме майно за заповітом, мотивуючи позовні вимоги тим, що після смерті - [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку та літньої кухні, які розташовані за адресою: [ADDRESS], бо вони фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, однак не оформили своє право власності юридично, так як [PERSON] належним чином не оформив і не зареєстрував у Бюро технічної інвентаризації правовстановлюючі документи на належний йому будинок та літню кухню. Просять визнати за ними у рівних долях по 1/2 частини право власності на житловий будинок тьа літню кухню в порядку спадкування за заповітом. У судовому засіданні представник позивачів [PERSON], якийа діє на підставі довіреностей в інтересах [PERSON] та [PERSON], підтримав заявлені вимоги, в обґрунтування яких послався на обставини викладені у позовній заяві та зазначив, що згідно рішення Дзержинської районної ради № 64 від 16.02.1960 р. громадянину [PERSON] була відведена земельна ділянка під індивідуальне будівництво, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. У правовстановлюючому документі на житловий будинок вказана адреса - [ADDRESS]. Згідно Архівної виписки Архівного відділу Ясинуватської райдержадміністрації № 16 від 12.12.2013 року селище Троїцьке спочатку входило в склад Железнянскої селищної ради Дзержинського району Сталінської області - згідно рішення Сталинського облвиконкома № 122 від 13.08.1954 року. Потім згідно рішення Донецького облвиконкома № 290 від 08.01.1963 року селище Троїцьке увійшло в склад Розівської селищної ради Артемівського районна. Згідно рішення Донецького облвиконкома № 337 від 27.10.1965 року селище Троїцьке увійшло в склад Скотоватської селищної ради Ясинуватського районна. До теперішнього часу позивач утримує житловий будинок, сплачує комунальні послуги та є спадкоємцями майна померлого в першу чергу, згідно ст. 1262 ЦК України. 23.02.1960 р. [PERSON] уклав договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право приватної власності с кількістю кімнат від однієї до п'яти включно. У зв'язку зі своєю юридичною необізнаністю та невірним тлумаченням юридичної консультації по оформленню права власності на житловий будинок, [PERSON] вважав що він оформив право власності на житловий будинок. [INFO] [PERSON] помер. 21.01.1986 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого спадкоємцями його майна є його сини, а саме: [PERSON] та [PERSON]. Згідно відповіді КП "БТІ" Ясинуватської міської ради № 01-11/670 від 15.11.2013 року станом на 31.12.2013 р. житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] не зареєстрований. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач територіальна громада в особі виконкому Верхньоторецької селищної ради Ясинуватського району Донецької області участі в судовому засіданні не приймали, про дату і час розгляду справи були сповіщені належним чином, однак від них надійшла заява в котрій позовну заяву визнали, просили справу розглянути за їх відсутністю. Відповідно до ст. 130 ч.4 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявністю законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши пояснення сторони, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог ( ст. 11 ЦПК України ) установив наступне. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ст. 10 ч. 3 та ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ч. 1, 3 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета спору. Згідно рішення Дзержинської районної ради № 64 від 16 лютого 1960 року громадянину [PERSON] була відведена земельна ділянка під індивідуальне будівництво, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. 23 лютого 1960 року [PERSON] уклав договір про надання у бестрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право приватної власності с кількістю кімнат від однієї до пяти включно. [INFO] [PERSON] помер, про що складений запис акту о смерті № 12 від 19 лютого 2002року виконавчим комітетом Верхньоторецької сельщної ради Ясинуватського району Донецької області. 21 січня 1986 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого спадкоємцями його майна є його сини, а саме: [PERSON] та [PERSON]. Згідно відповіді КП «БТІ» Ясинуватської міської ради № 01-11/670 від 15 листопада 2013 року станом на 31 грудня 2013 року житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] не зареєстрован. У правовстановлюючому документі на житловий будинок вказана адреса - [ADDRESS]. Згідно Архівної випіски Архівного відділу Ясинуватської райдержадміністрації № 16 від 12 грудня 2013 року селище Троїцьке спочатку входило в склад Железнянскої селищної ради Дзержинського району Сталінської області - згідно рішення Сталинського облвиконкома № 122 від 13 серпня 1954 року. Потім згідно рішення Донецького облвиконкома № 290 від 08 січня 1963 року селище Троїцьке увійшло в склад Розівської селищної ради Артемівського района. Згідно рішення Донецького облвиконкома № 337 від 27 жовтня 1965 року селище Троїцьке увійшло в склад Скотоватської селищної ради Ясинуватського района. Згідно рішення Верхньоторецької селищної ради № 368/3/28-УІ від 25 грудня 2013 року «Про присвоєння поштової адреси» - житловому будинку, який раніше значився під [ADDRESS], [ADDRESS], та [ADDRESS] присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] При зверненні до нотаріуса з питанням про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказаний житловий будинок нам було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 71/02-31 від 21 січня 2014 року тому що, померлий [PERSON], за час свого життя не встиг зареєструвати в органах державної реєстрації по місту знаходження та отримати свідоцтво про право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. До теперішнього часу ми утримуемо житловий будинок, сплачуємо комунальні послуги та є спадкоємцями майна померлого в першу чергу, згідно ст. 1262 ЦК України. Хочемо звернути увагу, що ми фактично прийняли спадщину, оскільки володіємо спадковим майном, але не можемо його оформити належним чином, оскільки у нас відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок. Згідно зі ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від померлої фізичної особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення ії померлою. Згідно ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження особи на випадок своєї смерті. Відповідно до статті 1234 ч.1 Цивільного кодексу України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною відповідальністю. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно до вимог частини 2 статті 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України в разі відсутності документів на право власності, власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку. Згідно п. 23 Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» - «свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, яки прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину у судовому розгляді не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження». Перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені в силу положень ст. 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що згідно Спадкової справи, Договору купівлі-продажу, заповіту належить померлому - [PERSON], житловий будинок та літня кухня, які розташовані за адресою: [ADDRESS], таким чином враховуючи вищевикладене, суд визнає, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до положень статей 1216 і 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід права та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. В силу вищезгаданих правових норм із урахуванням конкретних обставин суд вважає за необхідне визнати у рівних долях по 1/2 частині за [PERSON] та [PERSON] право власності на житловий будинок та літню кухню, в порядку спадкування за заповітом. Позивачі та їх представник не вимагають компенсації за понесені судові витрати, пов'язані зі зверненням до суду i розглядом судової справи. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved