Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Виноградівського районного суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про витребування майна від добросовісного набувача, згідно вимог якого просить витребувати від [PERSON] 1/4 розважального закладу по вулиці Борканюка, №1 в місті Виноградів Закарпатської області. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що він з 24 листопада 1990 року до 03 грудня 2009 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], під час якого ними було придбано майно, зокрема і 1/2 частину розважального закладу в м.Виноградів по вул. Борканюка, 1. В березні 2010 року [PERSON] пред'явив позов до [PERSON] про поділ майна подружжя. Рішенням Виноградівського районного суду від 15 липня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 6 грудня 2011 року, майно між ними було поділено, на підставі якого [PERSON] зареєструвала право власності на 1/2 частину розважального закладу в м.Виноградів по вул.Борканюка, 1. Під час перебування справи у касаційному провадженні [PERSON] подарувала зазначений об'єкт нерухомого майна [PERSON] Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2012 року рішення Виноградівського районного суду від 15 липня 2011 року та ухвала апеляційного суду Закарпатської області від 06 грудні 2011 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. За результатами нового розгляду рішенням Виноградівського районного суду від 11 липня 2013 року було поділено майно між сторонами та припинено право власності [PERSON] на 1/2 частину розважального закладу в м.Виноградів по вул.Борканюка, 1. Дане рішення було скасовано рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 01 жовтня 2013 року, яким було поділено майно між подружжям та відмовлено позивачу у припиненні права власності [PERSON] на 1/2 частину розважального закладу в м.Виноградів по вул.Борканюка, 1, оскільки законом не передбачено такого способу захисту права власника майна як припинення права власності на майно. Позивач вказує, що майно було набуте [PERSON] безвідплатно, а тому власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Враховуючи викладене, посилаючись на практику Верховного Суду України, [PERSON] просить суд витребувати від відповідачки [PERSON] 1/4 частину розважального закладу по вул.Борканюка, 1 в м.Виноградів та визнати за ним право власності на 1/4 частину цього розважального закладу. В свою чергу 21.12.2015 року відповідачкою [PERSON] подано до суду заперечення на позовну заяву. Заперечення мотивує тим, що правовою підставою набуття [PERSON] був договір дарування. При цьому [PERSON] (дарувальник за договором) мала право розпоряджатися відповідним майном. Станом на день укладення договору право власності на відповідні обєкти було зареєстровано за нею, відповідачкою [PERSON], на підставі рішення Виноградівського районного суду від 15.07.2011 року, яке набрало законної сили. Позивачем не надано доказу, а судом не дослідженого того, що відповідачам було відомо про наявність відкритого касаційного провадження. Оскільки рішення суду першої інстанції набуло законної сили в грудні 2010 року, правочин вчинено у березні 2011 року, а касаційна інстанція винесла ухвалу 11 квітня 2012 року. Відповідачка вказує, що випадки витребування майна від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце при умові, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза їх волею. Отже, [PERSON] мала право розпоряджатися відповідним майном. Відповідачка [PERSON] просить суд у задоволенні позову відмовити повністю. Відповідачкою [PERSON] також подано до суду письмове заперечення, в якому вказує, що [PERSON] мала право розпоряджатися відповідним майном. Позивачем в порушення вимог ст.34 ЦПК України не надано належного та допустимого доказу того, що на момент відчуження майна відповідачка [PERSON] не мала права вчиняти такий правочин. Просить у задоволенні позовної заяви відмовити повністю. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] подала письмове доповнення до позовної заяви, в якому просить постановити рішення, яким витребувати від відповідачки [PERSON] 1/4 частину розважального закладу по вул.Борканюка, 1 в м.Виноградів та визнати за ним право власності на 1/4 частину цього розважального закладу. Позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив суд такі задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні повністю заперечив щодо позовних вимог позивача. Просив відмовити в задоволенні позову на підставі поданого письмового заперечення. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні також повністю заперечив позовні вимоги [PERSON], посилаючись на обставини, які викладені в запереченні на позовну заяву. Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що з 24 листопада 1990 року до 3 грудня 2009 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], під час якого ними було придбано майно, зокрема 1/2 частину розважального закладу в м.Виноградів по вул.Борканюка, 1. В березні 2010 року [PERSON] пред'явив позов до [PERSON] про поділ майна подружжя. Рішенням Виноградівського районного суду від 15 липня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 06 грудня 2011 року, майно між ними було поділено, зокрема було виділено у приватну власність [PERSON] 1/2 частину розважального закладу в м.Виноградів по вул.Борканюка, 1, на підставі чого остання зареєструвала право власності на вищезазначене майно. 20 січня 2012 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ було відкрито касаційне провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та зупинено виконання рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 15 липня 2011 року до закінчення касаційного провадження у справі. 22 березня 2012 року [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частину розважального закладу в м.Виноградів по вул.Борканюка, 1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] за реєстром № 953. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2012 року рішення Виноградівського районного суду від 15 липня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 06 грудня 2011 року скасовано і передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції. За результатами нового розгляду рішенням Виноградівського районного суду від 11 липня 2013 року було поділено майно між сторонами та припинено право власності [PERSON] на 1/2 частину розважального закладу в м.Виноградів по вул.Борканюка, 1. Дане рішення було скасовано рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 01 жовтня 2013 року, яким було поділено майно між подружжям та відмовлено позивачу у припиненні права власності [PERSON] на 1/2 частину розважального закладу в м.Виноградів по вул.Борканюка, 1 з тих мотивів, що законом не передбачено такого способу захисту права власника майна як припинення права власності на майно. Відповідно до ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. 3. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Отже, захист прав особи, яка вважає себе власником майна можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (ст.388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобовязально-правових відносин. Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне. Таким чином, незважаючи на добросовісність набувача, майно підлягає витребуванню в разі вибуття його поза волею власника. Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Аналіз ч.3 ст.388 ЦК України дає підстави для висновку, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Якщо таке майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право його витребувати від добросовісного набувача у всіх випадках. Судом встановлено, що [PERSON] з 24 листопада 1990 року до 03 грудня 2009 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], під час якого ними було придбано майно, зокрема 1/2 частину розважального закладу в м.Виноградів по вул.Борканюка, 1. Рішення Виноградівського районного суду від 15 липня 2011 року, на підставі якого [PERSON] стала одноосібним власником спірного майна, у подальшому касаційним судом було скасовано і право на нього визнано солідарно за [PERSON] та [PERSON] Однак, під час перебування справи у касаційному провадженні [PERSON] подарувала вищезазначене майно [PERSON] У п.21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Відповідно до п.22 вищезазначеної Постанови, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до вимог пункту 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої це майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Оскільки позов про витребування майна за своєю природою є речово-правовим, його об'єктом може бути лише індивідуально-визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову. Індивідуально визначене майно - інвентарні об'єкти або групи інвентарних об'єктів та інше майно, що реалізується окремо як самостійний об'єкт продажу. Як вбачається з матеріалів справи розважальний комплекс (1/2 частина) по вул.Борканюка, 1 в м.Виноградів має індивідуально визначений номер, побудований з цегли, загальна площа якого 307,1 кв.м. Цілий розважальний комплекс зареєстрований: за [PERSON] в 1/2 частині згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу [PERSON] 10.03.2006 року за реєстром №383 та [PERSON] в 1/2 частині згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу [PERSON] 10.03.2006 року за реєстром №383. Загальна вартість нерухомого майна згідно витягу з реєстру прав власності на майно від 22.03.2012 року складає 111817,00 грн. Вартість 1/2 частини майна, яка належить [PERSON] складає 55909,00 грн. Всі вище зазначені характеристики нерухомого майна відносять 1/4 частину розважального комплексу в м.Виноградів по вул.Борканюка до індивідуально визначеного майна, яке можливо реалізувати окремо як самостійний об'єкт продажу. Таким чином, оскільки [PERSON] набула право власності на спірне майно, що є предметом спільної сумісної власності подружжя, за рішенням суду, яке у подальшому було скасовано, тобто вибуло з володіння другого з подружжя - [PERSON] поза його волею, а добросовісний набувач [PERSON] набула його безвідплатно в [PERSON], яка не мала права його відчужувати, то воно підлягає витребуванню від добросовісного набувача [PERSON] на користь позивача. Враховуючи обставини, встановлені матеріалами цивільної справи та підтверджені в судовому засіданні належними доказами, суд вважає за необхідне витребувати у набувача [PERSON] 1/4 частину розважального центру по вул.Борканюка, №1 в м.Виноградів на користь позивача [PERSON] та визнати за останнім право власності на зазначену 1/4 частину розважального закладу. Доводи представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, передбачений ст. 267 ЦПК України суд вважає безпідставними, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи, вимога позивача [PERSON] про визнання права власності на спірне майно випливає із позову про витребування майна від добросовісного набувача, який ним предявлено в межах строків позовної давності, які передбачені главою 19 ЦК України. Верховний Суд України в п.10 Постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року за №9 зазначив, що рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-ІУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). На підставі викладеного суд вважає, що в задоволенні клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності слід відмовити. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір, тому, відповідно до ст.88 ЦПК України, сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частинах.

Outcome: approved