Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської із заявою, де заінтересованою особою вказав: Рубіжанську міську раду Луганської області, про встановлення факту, що [PERSON] на час відкриття спадщини постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] одна. Ухвалою від 03 серпня 2021 року провадження у справі було відкрито та призначено судове засідання на 20 вересня 2021 року на 10 и годину 00 хвилин. В судове засідання учасники справи не з`явились, були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили, у поданих заявах просили справу розглянути без їх участі. Тому, на підставі частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Позиції учасників справи. Позиція заявника, полягала у тому, що мати заявника померла у 2020 році в місті Алчевську Луганської області. Після її смерті залишилось спадкове майно і він є єдиним спадкоємцем, у зв`язку з цим він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Але йому було відмовлено у видачі свідоцтва, оскільки разом із заявою він не подав документи, які б підтверджували відсутність інших спадкоємців, які на момент смерті матері були зареєстровані разом з нею за однією адресою і про те, що вона була зареєстрована саме за адресою місця проживання, яке знаходиться на тимчасово окупованій території. Метою встановлення зазначеного факту є оформлення права на спадщину. Заінтересована особа проти задоволення заяви не заперечувала. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Оцінка суду щодо фактів. \~ \~ \~ \~На основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини: Відповідно до копії свідоцтва про народження [PERSON] народився [INFO] . Його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). Але у зв`язку із тим, що у 1979 році шлюб між батьками заявника було розірвано, [PERSON] було присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.10). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по містах Рубіжне та Хрустальний Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 29 січня 2021 року, мати заявника [PERSON] померла [INFO] в місті Алчевськ Луганської області (а.с. 11). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, і [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Рубіжанського міського нотаріального округу Меренкова Ю.В. із заявою, якою він спадщину, яка залишилась після смерті його матері, приймав та просив після закінчення строку, передбаченого статтею 1270 ЦК України, видати йому свідоцтво про право на спадщину (а.с. 12). Однак постановою № 116/02-31 від 01.06.2021 року, нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на залишок недоотриманої пенсії в Рубіжанському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Луганської області, після смерті [INFO] [PERSON] , оскільки під час розгляду поданих заявником документів, було встановлено, що [PERSON] не були надані документи, які б підтверджували відсутність інших спадкоємців, які були зареєстровані разом зі спадкодавцем за адресою її місця проживання, що знаходиться на тимчасово окупованій території та які отримали спадщину. Тому нотаріус не може встановити коло осіб всіх спадкоємців, які прийняли спадщину та встановити факт того, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину (а.с. 13-14). Відповідно до довідки виданої 04 лютого 2021 року, [PERSON] , яка померла [INFO] , проживала та була зареєстрована на момент смерті за адресою: [ADDRESS] . Інших осіб зареєстрованих за цією адресою, станом на день її смерті, не було (а.с. 29). Суд констатує, що останні обставини встановлені судом на підставі наданих заявником письмових доказів у вигляді довідки виданої закладами, які не зареєстровані за законодавством України, але знаходяться на території держави Україна, зокрема у місті Алчевськ Луганської області. Тут суд врахував, що місто Алчевськ Луганської області, згідно положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р входить до переліку населених пунктів, на території якого органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. А на підставі статей 1 та 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року №2268-VIII та Указу президента України №32/2019 від 07 лютого 2019 року «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» - місто Алчевськ Луганської області, вважається тимчасово окупованою територією України. І фактично, що є загальновідомими обставинами, нині, знаходження на території міста Алчевськ Луганської області небезпечно як для здоров`я, так і для життя будь-якого громадянина України, а право на свободу та особисту недоторканість не забезпечуються державою Україна на території цього міста, що підтверджується Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року №462 «Про Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод"». А це, об`єктивно свідчить про те, що на території міста Алчевськ Луганської області, нині, жодний орган державної влади України. Як наслідок, суд погоджується із аргументами заявника про те, що отримати документи, встановленого законодавством України зразка і виданих компетентним Україною закладом для підтвердження факту фактичного місця проживання не за місцем реєстрації у зв`язку із зруйнуванням квартири та будинку в цілому, заявник не може. Проте суд оцінює і сприймає надані йому докази як допустимі, виходячи з наступного. Як відзначив Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні від 10 травня 2001 року (справа Кіпр проти Туреччині), зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих де-факто органів та інститутів окупаційної влади далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать (п.96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (п.92). А в рішенні від 23 лютого 2016 року (справа Мозер проти Республіки Молдова та Росії), Європейський Суд з прав людини вказав на те, що першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (п.142). Тому з огляду на обставини цієї справи та зобов`язання України, як однієї з Договірних Сторін Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, поважати права людини, суд не бачить підстав аби не враховувати впроваджений Європейським судом з прав людини підхід. І саме тому, суд вважає, що надані заявником письмові докази є належними, допустимими та достовірними, а також такими, що поза всяким сумнівом доводять факт проживання та реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , станом на 30 листопада 2020 року (день її смерті) одноособово без реєстрації за цією адресою інших осіб. Відповідно до положень частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу (який складає шість місяців з часу відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї. З огляду на положення частини другої статті 1220 цього ж кодексу, часом відкриття спадщини є день смерті особи. З огляду на це, та положення частини другої статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, заяву [PERSON] про встановлення факту того, що [PERSON] по день смерті проживала та була зареєстрована одна за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю визначеного законом іншого порядку встановлення такого факту, слід розглянути по суті. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Оцінка суду щодо права. Відповідно до положень частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується вільний вибір місця проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. \~ \~ \~ \~Згідно з положеннями статті 29 та 310 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є квартира у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово; фізична особа має право вільно обирати собі місце проживання та змінювати його, за винятком обмежень, які встановлюються законом. І з огляду на те, що заявник довів той факт, що його мати [PERSON] , на час відкриття спадщини постійно проживала та була зареєстрована одна за адресою: [ADDRESS] , суд вважає за можливе задовольнити заяву [PERSON] . Отже,

Outcome: approved