Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

22 жовтня 2018 року представник позивачів [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, яким просить визнати за [PERSON] право спільної власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право спільної власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право спільної власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS]. Зняти арешт з даної квартири накладеного на підставі Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеної 29 березня 2004 року державним виконавцем ВДВС Бориспільського МУЮ в Київській області Ігнатенко С.М. (серія [NUMBER]). Вимоги обгрунтовано тим, що в лютому 2004 року позивачі набули право користування квартирою [ADDRESS], яка була надана [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі ордеру. Розпорядженням Бориспільської міської ради передано [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у спільну часткову власність, з визначенням рівності часток кожного із співвласника[ADDRESS], яка знаходиться в м. [ADDRESS] На підставі розпорядження, виконавчим комітетом Бориспільської міської ради Київської області позивачам видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Однак, як стало відомо з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в розділі «Відомості з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна» міститься чотири записи про арешт нерухомого майна - квартири [ADDRESS], накладеного на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області від 29 березня 2004 року. З інформації, наданої державною виконавчою службою позивачам стало відомо, що в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа Бориспільського міськрайонного суду від 13 грудня 2000 року у справі № 2-1314 про зобов'язання Бориспільської міської ради надати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] жиле приміщення поза чергою для постійного проживання, державним виконавцем ВДВС Бориспільського МУЮ у Київській області винесена Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, на підставі якої накладено арешт на квартиру [ADDRESS]. Представник позивачів вказав, що наявним арештом порушуються права [PERSON], [PERSON] та [PERSON] як власників майна на вільне розпорядження, володіння та користування майном, а тому останні вимушені звернутися до суду за захистом своїх прав. Представник позивачів в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час і місце слухання справи був повідомлений належним чином. Направив до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, не заперечує проти зняття арешту з квартири. Зазначив, що виконавчих проваджень згідно бази даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень щодо [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як боржників, у Відділі протягом 2004-2018 років не зареєстровано. Арешт квартири [ADDRESS], згідно постанови Бориспільського міського відділу державної виконавчої служби про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 29 березня 2004 року, застосовано в рамках виконання виконавчого провадження, відкритого на виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду №2-1314 від 13 грудня 2000 року про зобов'язання Бориспільської міської ради надати поза чергою жиле приміщення для постійного проживання сімї [PERSON] в складі 4-х чоловік. 26 серпня 2004 року вказане виконавче провадження закінчено у зв'язку з фактичним його виконанням, застосовані державним виконавцем заходи примусового виконання рішення суду, а саме арешт квартири [ADDRESS], не скасовано. Суд, дослідивши надані сторонами заяви та письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Зважаючи на ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить по 1/3 частин квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно №10136 виданим 12 червня 2007 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17562347 виданого 30 січня 2008 року (а.с. 7-8). Згідно свідоцтва про зміну імені виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області 11 грудня 2009 року, [PERSON] змінив прізвище на «[PERSON]» (а.с. 28). Відповідно ч. 1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1. ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджає-ться своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, наявністю незаконно накладених відповідачем арештів на квартиру позивачів, та не знятих до цього часу, порушуються права власності позивача, а тому таке порушення підлягає усуненню. Відповідно рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об'єктивний і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборон на його відчуження від 29 березня 2004 року (а.с. 9), на квартиру [ADDRESS] арешт було накладено в межах виконання виконавчого листа № 2-1314 виданого 13 грудня 2000 року Бориспільським міськрайонним судом, щодо зобов'язання виконком Бориспільської міської ради надати сім»ї [PERSON] жиле приміщення поза чергою для постійного проживання (а.с. 10). Відповідно вищезазначеної постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, дана постанова винесена у виконавчому провадженні по примусовому виконанні виконавчого листа. Разом з тим, на час розгляду справи виконавче провадження ВП №900/04-1 закінчено та знищено, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 26 серпня 2004 року та листами Бориспільського міськ-районного відділу державної виконавчої служби від 06 грудня 2018 року №45523 (а.с.11). На підставі наведеного суд приходить висновку, що на даний час виконавче провадження закінчено. Наявний арешт порушує права позивачів, так як вони не мають можливості реалізувати свої права власників. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішення, встановлених цим Законом, не уперед-жено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження та їх клопотання. Згідно вказаного Закону України державний виконавець зобов'язаний використовувати наданні йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, він знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Тобто, законодавець пов'язує можливість звернення особи з даним позовом у разі порушення права власності на майно, на яке було накладено арешт. За правилами ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Відповідно ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Згідно п.9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 року № 2274/5, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. У матеріалах справи відсутні докази про те, що на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного майна. На час розгляду справи виконавче провадження завершене, що вказує на незаконність перебування майна під арештом, однак унеможливлює звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно позивачів, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивачі в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право не можуть, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивачів та необхідність захисту їх права шляхом скасування такого арешту, а відтак і про задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved