Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] і просить винести рішення, яким визнати за ним право власності на будинок № 25 по вул. Кільцевій в с. Дмитрівка Знамянського району Кіровоградської області. Свої вимоги обґрунтував тим, що у 2009 році придбав у відповідача вказаний будинок, уклавши договір купівлі-продажу в простій письмовій формі, про що є розписка. Позивач в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] передав [PERSON] обумовлені кошти в розмірі 4500 гривень, а остання написала розписку про отримання грошових коштів, передала ключі від будинку, свідоцтво на забудову садиби та зобовязалася підготувати документи для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу. При цьому відповідач переконала позивача в тому, що є власником будинку, однак зобовязання про передачу будинку у власність позивачеві не виконала, від укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ухиляється. Після отримання коштів відповідач переїхала на постійне місце проживання до іншого населеного пункту, на телефонні дзвінки не відповідає. [PERSON] з 2009 року проживає у вказаному будинку, за власні кошти зробив ремонт, підтримує будинок та подвіря в належному санітарно-технічному стані, обробляє присадибну ділянку. Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду письмову заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглядати справу без його участі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, як і не надав заяви про розгляд справи без його участі. Згідно ухвали Знам'янського міськрайонного суду розгляд цивільної справи проводиться заочно. Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що в справі є достатньо матеріалів, які вказують на права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Повно, всебічно та обєктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню за таких підстав. Позивач по справі домовився із відповідачем про купівлю будинку, який розташований по вул. Кільцева, 25 в с. Дмитрівка Знамянського району Кіровоградської області. Сторони уклали договір купівлі-продажу вказаного будинку в простій письмовій формі, про що свідчить розписка від 7 квітня 2009 року. На виконання вказаного договору позивач сплатив відповідачеві 4500 гривень та прийняв вказаний будинок. Відповідач в свою чергу прийняла грошові кошти за продаж будинку та передала його позивачеві разом із наявними документами. Договір домовилися нотаріально оформити та зареєструвати в установленому законом порядку. Однак до теперішнього часу відповідач свої зобовязання не виконала, правовстановлюючі документи на будинок не виготовила, тобто ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Технічний паспорт свідчить про те, що технічна документація виготовлена і спірна будівля введена в експлуатацію. Згідно з інформацією Знамянського міжміського комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами по вул. Кільцева, 25 в с. Дмитрівка Знамянського району Кіровоградської області належить [PERSON] на підставі Свідоцтва № 1291 на забудову садиби в сільських населених пунктах виданого на підставі витягу з протоколу № 5 загальних зборів уповноважених колгоспників від 30.07.1975 та рішення виконкому сільської ради від 25.09.1975 № 16 та рішення виконкому Знамянської районної ради народних депутатів від 05.06.1976№ 229 в цілому. Будівництво житлового будинку розпочате в 1977 році, але [PERSON] на той час не прийняла будинок в експлуатацію та свідоцтво про право власності не отримувала. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом ст. 657 ЦК України договір купівлі продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ст.220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Пунктом 9 частини першої статті 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відсутність необхідних документів для оформлення права власності та відсутність у майна первинної реєстрації права власності, в подальшому унеможливлює реєстрацію права власності на нерухоме майно відповідно до Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України №157/6445 від 18.02.2002 р., в реєстрації права власності може бути відмовлено, якщо не проведено первинної реєстрації права власності на нерухомість, що відповідає і ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 27.09.2012, № 10-1387/0/4-12 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування», вбачається, що у відповідності до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-ІУ, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу [PERSON] РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства [PERSON] РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (Постанова від 13.06.2012 року № 6-54цс12). Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч.1 та ч.2 ст.5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 05.08.1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05.08.1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. (Лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Враховуючи вищевикладене, те, що фактично між сторонами укладено договір купівлі-продажу будинку і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, шляхом прийняття виконання, а саме відповідач отримав та написав розписку про отримання грошових коштів за продаж майна, а позивач в свою чергу, повністю розрахувався з відповідачем та прийняв нерухоме майно, але нотаріальне засвідчення договору не відбулось в звязку з ухиленням відповідача від необхідних дій, суд вважає, що позов необхідно задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: approved