Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-21 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із заявою про встановлення факту смерті її матері [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], яка померла 12 серпня 2017 року у селі Желябовка Нижньогірського району Автономної Республіки Крим. В обґрунтування вимог, посилається на те, що вона є рідною донькою [PERSON], яка була зареєстрована за адресою: [INFO], та серпня 2017 року померла у селі Желябовка Нижньогірського району Автономної Республіки Крим, причиною смерті стали: вторинне захворювання злоякісне новоутворення легенів, мезотеліома черевної порожнини. Заявник звернулась до Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з питання оформлення свідоцтва про смерть [PERSON] Проте, їй було відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті, оскільки заявником для підтвердження факту смерті предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08 серпня 2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Встановлення факту смерті їй необхідне для отримання спадщини. В судове засідання заявник [PERSON] не з'явилась, надала суду заяву про розгляд заяви у її відсутності. На заявлених вимогах наполягала, просила розглядати справу у її відсутності. Представник заінтересованої особи Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи був письмово належним чином повідомлений. Від останнього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Проти задоволення заявлених вимог не заперечував. Письмові заперечення (пояснення) стосовно заяви з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються, від представника заінтересованої особи до суду не надходили. Суд вважає можливим розглянути справу без участі відсутніх учасників процесу, які належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява про встановлення факту смерті підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої\~ території України. Згідно приписів п. 8 ч. 1\~ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Як зазначено у\~п. 132 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Судом встановлено, що заявник [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [INFO], що підтверджується копією паспорта громадянина України серії ВА 178123, виданого 07 лютого 1996 року Добропільським МРВ УМВС України в Донецькій області. (а.с.6) Згідно свідоцтва про народження серії ІІ-УЧ № 658822, виданого 07 квітня 1971 року Кулагінською с/р Новосергіївського району, 23 березня 1971 року народилась [PERSON], матірю якої є [PERSON]. (а.с.8) Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 29 жовтня 2014 року, відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Добропіллю Добропільського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області 14 квітня 1982 року було зареєстровано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], після чого [PERSON] взяла прізвище Юнак. (а.с.13) Той факт, що [PERSON], [INFO], є матірю [PERSON], [INFO], підтверджується також витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 13 грудня 2017 року, згідно якого 03 січня 1989 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, після чого [PERSON] взяла прізвище [PERSON] (а.с.9). 26 жовтня 1993 року цей шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-НО №265520, виданим 26 жовтня 1993 року м/в РАЦС м.Добропілля. (а.с.10) 15 липня 1995 року між [PERSON] та заявником було укладено шлюб, після чого вона взяла прізвище Юнак, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-НО №329192, виданим 15 липня 1995 року Відділом реєстрації актів громадянського стану м. Добропілля Донецької області. (а.с.11) Тобто, заявник [PERSON] дійсно доводиться померлій [PERSON] донькою. На підтвердження факту смерті своєї матері позивачем надані наступні документи: - медичне свідоцтво про смерть серії 35 № 0000866 від 15 серпня 2017 року, виданого Державною бюджетною установою охорони здоровя Республіки Крим «Нижньогорська района лікарня», з якого вбачається, що [PERSON], [INFO], померла 12 серпня 2017 року у селі Желябовка Нижньогірського району Республіки Крим від: вторинного захворювання злоякісного новоутворення легенів, мезотеліоми очеревини (а.с.14). На момент смерті проживала за адресою: [INFO] (а.с.14); - свідоцтво про смерть серії І-АЯ № 610295, яке видане 16 серпня 2017 року Нижньогірським районним відділом запису актів цивільного стану Департамента запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, відповідно до якого [PERSON], [INFO], померла 12 серпня 2017 року\~ в\~ с.Желябовка Нижньогірського району Республіки Крим. (а.с.15) Крім того, на підтвердження факту смерті [PERSON] заявником надано довідку Української Православної Церкви Джанкойської та Раздольненської Єпархій, виданої [PERSON], тобто чоловіку заявника, про відспівування 14 серпня 2017 року [PERSON] (а.с.16) Факт смерті та захоронення також підтверджують фотографії з місця захоронення [PERSON] (а.с.17-21) Як вбачається з відмови в проведені державної реєстрації смерті вихідний № 15.31-24/2973 від 13 грудня 2017 року, Добропільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], яка померла 12 серпня 2017 року, так як останньою пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. (а.с.21) Відповідно до ч. 2, ч. 3\~ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Враховуючи викладене, надані заявником лікарняне свідоцтво про смерть та свідоцтво про смерть є незаконними і не створюють правових наслідків. Відповідно до п. 8 ч. 1\~ст. 315 ЦПК України,\~суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до п. 18\~постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Таким чином, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справі проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог\~статті 263 ЦПК України\~щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території, і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. З урахуванням того, що заінтересованою особою заперечення (пояснення) стосовно заяви не надавались, а заявником надані докази, які в сукупності підтверджують факт смерті громадянки України [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], яка померла 12 серпня 2017 року у селі Желябовка Нижньогірського району Автономної Республіки Крим, суд вважає, що ці обставини в сукупності дають підстави для задоволення заяви. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, а рішення суду є підставою для реєстрації факту смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України. На підставі\~ст. 317 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved