Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

20.06.2018 [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суд із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійснені права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: виконавчий комітет Миргородської міської ради. В якому просили усунути перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження належної їм на праві приватної власності квартири [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON], такою, що втратила право користування вказаним житлом. Мотивуючи позовні вимоги, тим що в належній їм квартирі зареєстрована [PERSON], яка з 2014 року за місцем реєстрації не проживає і не є її власником. Вона фактично мешкає за адресою: [ADDRESS], куди вона переїхала після укладення шлюбу. Особистих речей чи іншого майна відповідача в їх квартирі немає. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, направили заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали просили їх задовольнити (а.с. 34-36). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Відзиву на позовну заяву на адресу суду не подала. Направила заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала в повному обсязі (а.с.32). Представник третьої особи виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області Відділ реєстрації місця проживання громадян в судове засідання не з'явився, заяв та клопотань, пояснень до позовної заяви від нього на адресу суду не надходило. Відповідно до ухвали судді від 13 липня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 18-19). Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло, яке зареєстроване в Лубенському МБТІ (а.с.4). З 10.01.1995 року у належній позивачам квартирі [ADDRESS], зареєстрована відповідач [PERSON], що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання № 02-08/2461 ( а.с.23). З 2014 року відповідач за місцем реєстрації не проживає. Особистих речей чи іншого її майна в квартирі немає, що підтверджується актом голови будинкового комітету (а.с.5). Беручи до уваги ту обставину, що відповідач за місцем реєстрації в квартирі [ADDRESS] не проживає майже чотири роки, житлом не користується та відсутня в ньому без поважних причин понад один рік, оплату комунальних послуг не здійснює, особистого майна, речей та предметів вжитку в цьому помешканні не має, вона втратила своє право користування цим житлом на підставі ст. 405 ч. 3 ЦК України. Разом з тим її реєстрація в належному позивачам житлі створює їм, як власникам майна, перешкоди у володінні і користуванні цим помешканням та його утриманні. З цих підстав ними несуться додаткові витрати по оплаті комунальних послуг по кількості зареєстрованих у квартирі осіб. В добровільному порядку відповідач з реєстраційного обліку не знімається. Цим порушується право власності позивачів на квартиру [ADDRESS]. Згідно до ст. 4 ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За приписами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтями ст. ст. 319, 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пунктом 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року також передбачено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК України, стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення, про позбавлення права користування жилим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою. У відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новими місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, наведена норма закону прямо вказує на те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є правовою підставою для зняття особи (осіб) з реєстрації місця проживання і не потребує інших додаткових рішень суду для зняття особи (осіб) з реєстрації. Статтею 55 Конституції України, яка є нормою прямої дії, гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Оскільки право позивачів на права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд порушено, то воно підлягає судовому захисту. Позовні вимоги позивачів ґрунтуються на законі, не суперечить закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому позов підлягає до задоволення. Згідно з положенням ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. При поданні позовної заяви позивачами сплачено судовий збір по 235 грн. кожним, на загальну суму в сумі 705 грн., відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" (а.с. 1). Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням викладеного суд приходить висновку про повернення позивачам з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме у розмірі 117 грн.50 коп. кожному. Відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір немайнового характеру на користь позивачів в сумі 117 грн.50 коп. кожному.

Outcome: approved