Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

22 серпня 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача Державного підприємства Міністерства оборони України "Монтажник-Львів" в її користь 19669 грн. 53 коп. суми інфляції по заборгованості виплати грошових коштів , 1032 грн. 46 коп. суми 3% річних за порушення виконання грошового зобов`язання. Свої вимоги обґрунтовує тим, що її чоловік [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем. За час роботи на підприємстві йому своєчасно не виплачувалась нарахована заробітна плата, в зв`язку з чим виникла заборгованість. В 2014 році [PERSON] звернувся в Залізничний районний суд м. Львова з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за період з липня 2012 року по грудень 2013 року в сумі 11471 грн. 79 коп. 30.06.2014 року був виданий судовий наказ №462/3293/14-ц, який перебував на примусовому виконанні в Залізничному ВДВС м. Львова [INFO] [PERSON] помер, після чого відкрилась спадщина, яку позивачка прийняла 23.07.2016 року. Належна сума заробітної плати на день смерті йому виплачена не була. До складу спадкового майна належить і заборгованість із заробітної плати в сумі 11471 грн. 79 коп. Державним виконавцем [PERSON] було повідомлено, що у разі смерті стягувана по виконавчому документу має бути проведено заміну сторони у виконавчому провадженні правонаступником, у зв`язку із чим, вона звернулась в Залізничний районний суд м. Львова із заявою про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні. 26.02.2019 року у справі №462/3293/14-ц був виданий судовий наказ, де стягувачем зазначено [PERSON] 10.06.2019 року позивачка подала заяву в Залізничний ВДВС м. Львова про прийняття до виконання судовий наказ про стягнення заборгованості в сумі 11471 грн. 79 коп., у зв`язку із чим, 11.06.2019 року відкрито виконавче провадження. На момент звернення до суду відповідачем не було проведено розрахунок заборгованості, що і слугувало підставою для звернення до суду за захистом свого порушеного права із позовом, який [PERSON] просить задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23.08.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. У вказаний строк відповідач не подав суду відзив на позовну заяву. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст.178 та ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходив з наступного. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем. За час роботи на підприємстві йому своєчасно не виплачувалась нарахована заробітна плата , в зв`язку з чим виникла заборгованість. В 2014 році [PERSON] звернувся в Залізничний районний суд м. Львова з заявою про видачу судового наказу на стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за період з липня 2012 року по грудень 2013 року в сумі 11471 грн. 79 коп.. 30 червня 2014 року Залізничним районним судом м.Львова видано судовий наказ, яким стягнуто із Державного підприємства Міністерства оборони України «Монтажник-Львів» на користь [PERSON] 11 471,79 грн. заборгованості по заробітній платі. [INFO] [PERSON] помер, після чого відкрилась спадщина, яку позивачка прийняла 23.07.2016 року. Належна сума заробітної плати на день смерті йому виплачена не була. До складу спадкового майна належить і заборгованість із заробітної плати в сумі 11471 грн. 79 коп. Державним виконавцем [PERSON] було повідомлено, що у разі смерті стягувана по виконавчому документу має бути проведено заміну сторони у виконавчому провадженні правонаступником, у зв`язку із чим, вона звернулась в Залізничний районний суд м. Львова із заявою про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні. 26.02.2019 року у справі №462/3293/14-ц був виданий судовий наказ, де стягувачем зазначено [PERSON] 10.06.2019 року позивачка подала заяву в Залізничний ВДВС м. Львова про прийняття до виконання судовий наказ про стягнення заборгованості в сумі 11471 грн. 79 коп., у зв`язку із чим, 11.06.2019 року відкрито виконавче провадження. 12.03.2019 року [PERSON] подала заяву в Другу львівську державну нотаріальну контору про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] - її чоловіка, після чого була відкрита спадкова справа 63883801 (64/2019), що підтверджується витягом з Спадкового реєстру №55429186 від 12.03.2019 року./а.с.6/ Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.1270 ч.1 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ст.1273 ч.1 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Звідси слідує, що [PERSON] прийняла спадщину у встановленому законом порядку, яка включає у себе і заборгованість відповідача перед померлим [PERSON] , а від так [PERSON] вправі звернутись до суду із вимогою про стягнення з відповідача на її користь вказаної заборгованості. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Як вбачається із роз`яснень, даних в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності передбаченої ст.117 КЗпП України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Аналіз наведених положень ст.117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Згідно довідки ДП Міністерства оборони України «Монтажник-Львів» № 33 від 18.09.2015 року заборгованість відповідача по заробітній платі перед [PERSON] станом на 18.09.2015 року складає 11 471, 79 грн./а.с.7/ Відповідно до ст.ст. 1, 34 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).Така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Постановою КМ України, від 21.02.2001р., № 159 затверджено «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», зокрема визначено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в тому числі і заробітна плата (грошове забезпечення) (п.п. 2, 3 Порядку). Таким чином, сума у розмірі 11 471,79 грн. вчасно не виплачена [PERSON] з вини відповідача, а тому підлягає компенсації на підставі вищевказаних положень законодавства. Відповідно до п.4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Позивачкою представлено суду розрахунок суми компенсації, згідно якого сума інфляції за період з 01.07.2012 року по 01.08.2019 року складає 19 669,53 грн. Перевіривши правильність розрахунку, суд погоджується з вказаною сумою, оскільки така розрахована відповідно до вказаного Порядку, а тому така підлягає стягненню з відповідача в судовому порядку. Крім того, відповідно до ст. 610 ЦК України, Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стяття 625 ЦК України гласить, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачкою також пред`явлено розрахунок 3% річних за період 01.08.2016 року по 01.08.2019 року, що становить 1032, 46 грн., який, з урахуванням вищевказаних норм, також підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дані обставини справи стверджуються матеріалами справи які не викликають сумніву у їх об`єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження, а тому підлягають до задоволення. Згідно ст.141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави, а тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню 768,40 грн. судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved