Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

[PERSON] 11.12.2019 року звернувся до суду з даним позовом до відповідачів та, уточнивши вимоги, просить визнати [PERSON] , [INFO] особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на наступні обставини. Він є власником житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області. В належному йому будинку зареєстрований колишній його мешканець [PERSON] , [INFO] , який не є членом його сім`ї чи його родичем. З 1999 року та по теперішній час відповідач в зазначеному будинку не проживає. Ухвалою суду від 16.12.2019 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення вказаних недоліків (а.с.14). Ухвалою суду від 09.01.2020 року було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання на 10.02.2020 року (а.с.32-33). Ухвалою суду від 10.02.2020 року відкладено підготовче судове засідання на 10.03.2020 року (а.с.46-47). Ухвалою суду від 10.03.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.04.2020 року (а.с.54-55). Ухвалою суду від 08.04.2020 року відкладено розгляд справи на 13.05.2020 року (а.с.66). Позивач в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи без його участі, просить позовні вимоги задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, пояснила, що [PERSON] купив у [PERSON] житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є сином колишньої власниці будинку [PERSON] та залишається зареєстрований у вказаному будинку, хоча з 1999 року він не проживає в ньому. Будь-якого майна чи речей відповідача в його будинку немає, його теперішнє місце знаходження йому не відоме. Просила позов задовольнити. Представник відповідача\~Кунцівської сільської\~ради Новосанжарського\~району Полтавської\~області в\~судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився і не повідомив суд про причини неявки, заяви про розгляд справи без його участі чи відзиву на позов не надав. Згідно з п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суд іншої адреси. Так, судом направлялись судові повістки за адресою місця проживання [PERSON] , що зареєстрований у встановленому порядку (а.с.50, 57-58, 69) та, який не повідомив суд іншої адреси. Крім того виклик відповідача до суду був здійснений й через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.46-47, 54-55, 66). За вказаних обставин, відповідно до положень ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, допитавши свідків, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що згідно з рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23.12.2015 року (а.с.7-8) та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №53688349 від 20.02.2016 року (а.с.19), позивач [PERSON] є власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Статтею 41\~Конституції України\~та статтею\~1\~Першого протоколу\~до Конвенції\~про захист\~прав людини\~і основоположних\~свобод,\~до якої\~Україна приєдналася\~17 липня 1997 року, відповідно до Закону N475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. \~ Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з п. 1 ч.1\~ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2017 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( п. 3 ч. 1\~ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку встановлених законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Такий захист прав може бути здійснено способами передбаченими ст.16 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача посилалась на те, що відповідач [PERSON] є сином колишньої власниці будинку [PERSON] та залишається зареєстрований у вказаному будинку, однак з 1999 року він не проживає в ньому. Судом встановлено, що згідно з рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23.12.2015 року, яке набрало законної сили 19.01.2016 року, визнано дійсним договір купівлі продажу житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] (покупець) та [PERSON] (продавець) (а.с.7-8). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є сусідкою [PERSON] , який проживає в будинку [ADDRESS] . Колишнім власником даного будинку є [PERSON] , а [PERSON] є її сином. Після продажу будинку [PERSON] з нього виїхала, а згодом померла, [PERSON] же є її сином, однак він не проживав в даному будинку, починаючи з 1987 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її теперішній чоловік [PERSON] придбав будинок [ADDRESS] у [PERSON] будинку залишається зареєстрований [PERSON] . Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи Кунцівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, відповідач [PERSON] , [INFO] , значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а.с.30). Відповідно до акту про встановлення факту не проживання особи за місцем реєстрації від 04.12.2019 року (а.с.11), складеного комісією у складі депутата сільської ради та свідків, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично більше двадцяти років за вказаною адресою не проживає. Після же продажу будинку будинок [ADDRESS] у продавця [PERSON] припинилося право власності на нього, тобто остання, як його попередній власник фактично втратила право користування ним. Ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користується жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартирі), якщо при їх вселені не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Така ж норма міститься у\~ст. 405 ЦК України. Відтак, право членів сім`ї власника квартири користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Тобто, оскільки після продажу будинок [ADDRESS] у продавця [PERSON] припинилося право власності на нього, [PERSON] , як член її родини теж фактично втратив право користування ним. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 317, 319,\~346,\~391\~ЦК України та

Outcome: approved