Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

17.05.2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення грошових коштів за усним договором купівлі продажу. До початку розгляду справи по суті позивач змінив предмет та підстави позову. В уточненому позові зазначив, що 04.04.2017 року він звернувся до Гуляйпільського ВП Пологівського ВП ГУНП Запорізької області з заявою про вчинене кримінальне правопорушення, обґрунтовуючи тим, що 03.03.2017 року передав відповідачу запчастини на автомобіль ВАЗ 2121 на загальну суму 700 грн., останній пообіцяв розрахуватися за них пізніше, але до цього часу коштів не передав, а також відмовляється повернути майна в натурі. Під час, розгляду його звернення був опитаний і [PERSON], який визнав, що утримує 2 скати та 1 камеру від автомобіля ВАЗ 2121 без правових підстав на це, оскільки будь-якої угоди з позивачем він не укладав, розписки про повернення боргу не писав, грошових коштів не передавав. Прохав суд витребувати у [PERSON] із незаконного володіння запчастини на автомобіль ВАЗ 2121, а саме 2 скати та камеру, стягнути з відповідача судові витрати в сумі 640 грн.. У судове засідання позивач не з'явився, про час і місце його проведення був повідомлені належним чином, надав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, на позовних вимогах наполягає, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с.25). Представник позивача у судове засідання не з'явилася, про час і місце його проведення була повідомлена належним чином, надала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає (а.с.26). Відповідач у судове засідання не зявився. Причин неявки суду не повідомив. Заяви про розгляд справи у свою відсутність не надав. Заперечень до позову не представив. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 2 ст.158 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Справа розглянута в заочному порядку, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, проти чого не заперечує позивач в своїй заяві, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з таких підстав. Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. 04 квітня 2017 року позивач звернувся до Гуляйпільського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області з заявою про вчинення кримінального правопорушення, тим, що 03.03.2017 року передав відповідачу запчастини на автомобіль ВАЗ 2121 на загальну суму 700 грн., останній пообіцяв розрахуватися за них пізніше, але до цього часу коштів не передав, а також відмовляється повернути майна в натурі (а.с 6). Опитаний в ході перевірки за зверненням позивача [PERSON] визнав, що утримує 2 скати та 1 камеру від автомобіля ВАЗ 2121 без правових підстав на це, оскільки будь-якої угоди з позивачем він не укладав, розписки про повернення боргу не писав, грошових коштів не передавав. На час розгляду справи в суді відповідач відмовляється повертати майно, яким володіє без правової підстави. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України, визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 1 ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. В ч. 3 ст. 397 ЦК України передбачено, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно до ст. 398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Підстави припинення права володіння передбачені в ч. 1 ст. 399 ЦК України, зокрема зазначено, що право володіння припиняється у разі: відмови володільця від володіння майном; витребування майна від володільця власником майна або іншою особою; знищення майна, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно із ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. В пункті 26 вказаної Постанови Пленуму вказано, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Отже, аналізуючи вищевикладене, судом було встановлено, що вказані позивачем у позовній заяві підстави повністю підтверджують його право власності на витребуване майно та наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном. Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині витребування у відповідача [PERSON] 2 скати та 1 камеру з автомобіля ВАЗ 2121, а у разі якщо останній незаконно розпорядився цим майном або його знищив, стягнути з нього на користь позивача його вартість у розмірі 700,00 грн.. Питання щодо розподілу судових витрат у справі судом вирішено відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved