Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом в якому вказала, що їй на праві власності, відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданим 29.03.2005 року Іллінецьким районним відділом земельних ресурсів належить земельна ділянка (пай) площею 3,2298 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована на території Купчинецької сільської ради Іллінецького району Вінницької області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 17.07.2010 року між [PERSON] та ТОВ «ДСП Відродження» було укладено договір оренди вказаної вище земельної ділянки (паю) № б/н, термін дії якого закінчувався в травні 2016 року. Так, відповідно до умов договору оренди землі та чинного законодавства, за два місяці до закінчення строку дії договору позивачем було направлено на адресу відповідача заяву про те, що продовжувати надалі договір оренди вона не бажає, просила відповідача не проводити посівних робіт на належній їй земельній ділянці та передати позивачеві вказану земельну ділянку (пай) як власнику. При цьому,відповідач продовжує до сьогодні користуватись належною [PERSON] земельною ділянкою (пай) площею 3,2298 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована на території Купчинецької сільської ради Іллінецького району Вінницької області без законних на те підстав. В 2016 році позивачу стало відомо, що відповідач 21.04.2016 року зареєстрував додаткову угоду №1 до договору оренди земельної ділянки (паю) №б/н, що належить [PERSON] на праві приватної власності, площею 3,2298 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована на території Купчинецької сільської ради Іллінецького району Вінницької області, відповідно до якої дію договору оренди продовжено на сім років. Зазначена додаткова угода № 1 до договору оренди земельної ділянки [PERSON] не підписувалася. Позивач звернувся до відповідача з проханням надати пояснення щодо зазначеної вище ситуації та надати примірник додаткової угоди №1 до договору оренди землі від 17.07.2010, але примірник спірного договору йому надано не було. Вказана додаткова угода №1 до договору оренди землі №б/н від 17.07.2010 на належну позивачу на праві власності земельну ділянку площею 3.2298 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована на території Купчинецької сільської ради Іллінецького району Вінницької області, [PERSON] з відповідачем не підписувалася та відповідного наміру на підписання вона не виявляла. Тому позивач просить суд визнати недійсною додаткову угоду №1 від 01 жовтня 2015 року до договору оренди №б/н від 17 липня 2010 року, зареєстрованого 19 травня 2010 року, земельної ділянки площею 3,2298 га, кадастровий номер [NUMBER]. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просить їх задоволити. Представник відповідача Гончар О.І. заперечив щодо задоволення позовних вимог, в зв'язку з їх безпідставністю. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши думку сторін, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову з таких підстав. Судом установлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки (пай) площею 3,2298 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована на території Купчинецької сільської ради Іллінецького району Вінницької області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданим 29.03.2005 Іллінецьким районним відділом земельних ресурсів. 17.07.2010 між [PERSON] та ТОВ «ДСП Відродження» було укладено договір оренди земельної ділянки (паю) площею 3,2298 га., термін дії якого закінчився травні 2016 року. Згідно заяв-повідомлень орендодавця [PERSON] від 23.03.2016 та 06.2016 адресованих директору ТОВ «ДСП Відродження», позивач повідомила, що після закінчення договору оренди, не має наміру укладати новий договір, так як має бажання працювати на власній земельній ділянці самостійно (а.с. 13-15). Відповідно листа відповідача директора ТОВ «ДСП Відродження» Головченка В.А., №71 від 21.03.2016 (а.с. 16), вказано, що останнє використання землі за договором оренди припадає на сільськогосподарський (фінансовий) 2015-2016 рік, тобто на період з 01 липня 2015 року по 30 червня 2016 року, тому вважає що до вирішення питання про повернення позивачу належної їй земельної ділянки слід після закінчення сільськогосподарського (фінансового) року. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 21.04.2016 року зареєструвано додаткову угоду №1 до договору оренди земельної ділянки (паю) №б/н, що належить [PERSON] на праві приватної власності, площею 3,2298 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована на території Купчинецької сільської ради Іллінецького району Вінницької області, відповідно до якої дію договору оренди продовжено на сім років. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. Відповідно до ст.14 Закону України "Про оренду землі" Договір оренди землі укладається у письмовій формі. Стаття 207 ЦК України регламентує вимоги до письмової форми правочину і у її частині 2 зазначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Так, у ході судового розгляду судом досліджено та надано належну оцінку письмовому доказу, який надано стороною позивача, а саме заяв-повідомлень позивача [PERSON] від 23.03.2016 та 06.2016 адресованих директору ТОВ «ДСП Відродження», в яких позивач повідомила, що після закінчення договору оренди, не має наміру укладати новий договір, так як має бажання працювати на власній земельній ділянці самостійно (а.с. 13-15). Таким чином, вказаними заявами підтверджено відсутність волевиявлення позивача на продовження договору оренди її земельної ділянки. Вказаний факт, також підтверджується листом відповідача директора ТОВ «ДСП Відродження» Головченка В.А., №71 від 21.03.2016 (а.с. 16), в якому вказано, що останнє використання землі за договором оренди припадає на сільськогосподарський (фінансовий) 2015-2016 рік, тобто на період з 01 липня 2015 року по 30 червня 2016 року, тому вважає що до вирішення питання про повернення позивачу належної їй земельної ділянки слід після закінчення сільськогосподарського (фінансового) року. Проте у вищевказаному листі позивача не повідомили про існування додаткової угоди №1 від 01 жовтня 2015 року до договору оренди землі від 17 липня 2010 року, відповідно до якої дію договору оренди землі продовжено на сім років (а.с. 19)., що фактично спростовує наявність на той момент додаткової угоди від 01.10.2015. При цьому, сторона відповідача у ході судового розгляду не надала докази, які б спростовували вищевказаний письмовий доказ. Крім того, суд не бере до уваги висновок почеркознавчої експертизи від 23.07.2018 № 3180/3181/18-2, як підставу для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки експертом за результатами проведення вказаної експертизи не дано чіткої, конкретної відповіді на поставлене перед ним запитання, а саме чи виконаний підпис у додатковій угоді №1 від 01 жовтня 2015 року до договору оренди землі від 17 липня 2010 року -[PERSON] Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З урахуванням викладеного та встановлених в судовому засіданні обставин, які суд вважає достовірними,

Outcome: approved