Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «БК «Азур Груп» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні.Мотивуючи свої вимоги тим, що з 31 липня 2014 року він працював в ТОВ «БК «Азур Груп» слюсарем-сантехніком ІІ - го розряду згідно наказу № 104-к від 31 липня 2014 року, а відповідно до наказу № 170-к від 29 листопада 2019 року він був звільненений на підставі п.1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, але відповідач всупереч статті 116 КЗпП України не здійснив виплату належних йому всіх коштів при звільненні - 31 527 грн. 11 коп., які складаються із таких складових: заборгованість по заробітній платі за серпень 2019 року - 11 254 грн. 15 коп., за вересень 2019 року - 11 872 грн. 96 коп., за жовтень 2019 року - 8 400 грн. 00 коп., що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. Й в ході розгляду справи позивачем зменшено позовні вимоги у редакції від 24 грудня 2020 року щодо стягнення з ТОВ «БК «Азур Груп» на його користь нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні в сумі 21 629 грн. 12 коп., обґрунтовуючи тим, що відповідач частково спатив йому заборгованість по заробітній платі, й станом на грудень 2020 року така заборгованість складає 21 629 грн. 12 коп., що підтверджується довідкою ТОВ «БК «Азур Груп» від 16.12.2020 року за № 31 про те, що станом на 16 грудня 2020 року за товариством існує заборгованість перед позивачем у зазначеній сумі. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов`язань роботодавця перед працівником щодо виплати належних всіх коштів при звільненні. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованим листом з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на сайті судової влади (суду). Відповідач відзив на позов не надав. Натомість відповідачем надана до суду довідка від 16.12.2020 року за № 31 про те, що станом на 16 грудня 2020 року за ТОВ «БК «Азур Груп» існує заборгованість перед позивачем у сумі 21 629 грн. 12 коп. (а.с. 31). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Кожен, хто працює, захищається конституційними правами, у тому числі на одержання винагороди (заробітної плати). Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Трудові права працівника гарантовані Конституцією України та законами, іншими підзаконними актами. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України). Судом встановлено, що 31 липня 2014 року [PERSON] працював в ТОВ «БК «Азур Груп» слюсарем-сантехніком ІІ - го розряду згідно наказу № 104-к від 31 липня 2014 року, а відповідно до наказу № 170-к від 29 листопада 2019 року [PERSON] був звільненений на підставі п.1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, але відповідач всупереч статті 116 КЗпП України не здійснив виплату належних йому всіх коштів при звільненні - 31 527 грн. 11 коп., які складаються із таких складових: заборгованість по заробітній платі за серпень 2019 року - 11 254 грн. 15 коп., за вересень 2019 року - 11 872 грн. 96 коп., за жовтень 2019 року - 8 400 грн. 00 коп., що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. Й в ході розгляду справи позивачем зменшено позовні вимоги у редакції від 24 грудня 2020 року щодо стягнення з ТОВ «БК «Азур Груп» на його користь нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні в сумі 21 629 грн. 12 коп., обґрунтовуючи тим, що відповідач частково спатив йому заборгованість по заробітній платі, й станом на грудень 2020 року така заборгованість складає 21 629 грн. 12 коп., що підтверджується довідкою ТОВ «БК «Азур Груп» від 16.12.2020 року за № 31 про те, що станом на 16 грудня 2020 року за товариством існує заборгованість перед позивачем у зазначеній сумі (а.с. 29 - 30, 31). Суд вважає, що оскільки з вини відповідача позивачу не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, право позивача підлягає поновленню відповідно до ст. 47 КЗпП України шляхом стягнення з ТОВ «БК «Азур Груп» на користь позивача 21 629 грн. 12 коп. - нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні (а.с.31). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника, згідно до ст. 116 КЗпП України, виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівникові перед виплатою зазначених сум. Таким чином, відповідач зобов`язаний був в день звільнення позивача, але не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, провести з ним розрахунок та виплатити всі суми, що належать йому, які на сьогодні відповідачем не виплачені, що не спростовується останнім, а тому позов підлягає частковому задоводеленню на підставі наданої офіційної довідки про наявну заборгованість роботодавця перед працівником при звільненні. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Зважаючи на наслідки розгляду справи суд вважає за необхідне застосувати положення ч.6 ст. 141 ЦПК України. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір». Відповідно, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в порядку ч.6 ст. 141 ЦПК України. Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зважаючи на заявлені вимоги позивачем, які мали б бути позивачем оплачені при зверненні до суду згідно ціни позову, останні мають бути стягнуті з відповідача - 840 грн. 80 коп. на користь держави. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 44, 47, 116 КЗпП України, з урахуванням ст. 34 Закону України про оплату праці», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,

Outcome: approved