Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про повернення його малолітнього сина за місцем проживання, визначеним, відповідно до рішення органу Опіки і піклування Люботинської міської ради. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з відповідачкою [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі, в період якого у них народився син [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами розірвано. Відповідачка протягом 3 останніх років мешкає в м. Москва Російської Федерації. Відповідно до рішення виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області від 14 березня 2017 року № 67 визначено місце проживання [PERSON], [INFO] разом з батьком за адресою [ADDRESS] за взаємною згодою батьків та в інтересах дитини. Позивач надав нотаріально засвідчену згоду на тимчасову поїздку сина до Російської Федерації в період з 25 березня 2017 року по 01 квітня 2017 року в супроводі матері, яка забезпечить повернення дитини. До теперішнього часу дитина за визначеним місцем проживання матір'ю не повернута, позивачу не відома точна адреса знаходження як матері так і дитини, оскільки відразу після виїзду відповідачка через родичів повідомила, що дитину вона не поверне та всіляко перешкоджає спілкуванню батька з сином, не повідомляє батькові про стан здоров'я сина його місце перебування та взагалі стала уникати навіть телефонних розмов. З урахуванням вищезазначеного позивач просить суд прийняти рішення про повернення йому його малолітнього сина за визначеним місцем мешкання. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні, викладеним в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про явку в судове засідання була повідомлена належним чином, шляхом публікації оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» причину неявки суду не повідомила. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, повідомлений про дату та час розгляду справи належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність. До суду надійшов письмовий висновок Органу опіки і піклування Люботинської міської ради Харківської області щодо доцільності повернення дитини за визначеним місцем проживання, а саме [ADDRESS] для проживання разом з батьком. Суд дослідивши письмові докази та заслухавши сторони, свідка, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти, що не оспорюються сторонами по справі, та підтверджуються наявними у справі доказами, та відповідні їм правовідносини [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Як вбачається із свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 22 червня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Люботинського міського управління юстиції Харківської області на підставі актового запису № 31 від 26 травня 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.6). В період шлюбу у сторін народився син [PERSON] [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Люботинського міського управління юстиції Харківської області на підставі актового запису № 48 від 28 березня 2007 року (а.с.5). Відповідно до рішення виконавчого комітету Люботинської міської ради № 67 від 14 березня 2017 року визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] з батьком [PERSON], за адресою: [ADDRESS] за взаємною згодою батьків та в інтересах дитини (а.с.9). Як вбачається з акту обстеження житлово - побутових умов за місцем мешкання позивача є всі необхідні умови для проживання та розвитку сина (а.с.10). Позивач в 2016 році вже надавав свою згоду на поїздку сина в супроводі матері до Російської Федерації (а.с.14). Дитина у визначений строк була повернута батькові. Розраховуючи на відповідальне ставлення матері до виконання своїх обов'язків, [PERSON] 15 лютого 2017 року надав нотаріально засвідчену згоду на тимчасову поїздку в період з 25 березня 2017 року по 01 квітня 2017 року включно його малолітнього сина [PERSON], [INFO] року в супроводі матері [PERSON], яка забезпечить повернення дитини до місця його проживання в Україні (а.с.11). Відповідач у вказаний термін дитину не повернула, в зв'язку з чим позивач звернувся до суду 06 квітня 2017 року. Як вбачається з довідки директора Люботинської ЗОШ І-Ш ступенів №3 від 06 квітня 2017 року після весняних канікул 03 квітня 2017 року [PERSON] до занять не приступив (а.с.15) . Згідно довідки Головного центру обробки спеціальної інформації від 17 травня 2017 року, [PERSON] 23 березня о 00.21 год. на пункті пропуску Гоптівка перетнув кордон по напрямку виїзду з України, цього ж дня о 00.19 год. перетнула кордон і мати [PERSON] (а.с.102). Інформація про зворотне перетинання кордону вказаним особами відсутня. На даний час позивачу відомо, що дитина разом з матір'ю знаходиться в м. Москва Російської федерації та не відвідує школу, батько не має можливості дізнатися про стан дитини, поспілкуватися з сином навіть за телефоном, оскільки відповідач чинить цьому перешкоди. Причини та підстави утримання дитини за кордоном понад встановлений строк позивачу невідомі. Без погодження з ним відповідач вивезла дитину за кордон, чим в сукупності позбавила дитину права на належну опіку, турботу, виховання та піклування з боку батька, права на спілкування з батьком та його родиною. Тим самим, порушила інтереси дитини змінила звичне соціальне, культурне та мовне середовище дитини і одноосібно впливає на питання, пов'язані з подальшим розвитком, вихованням дитини Позивач неодноразово звертався до Люботинського відділу поліції з питань захисту його прав як батька, оскільки відсутні правові підстави для знаходження дитини поза межами визначеного місця проживання та захисту інтересів його малолітнього сина, але через недбале ставлення уповноважених осіб до виконання своїх обов'язків жодних заходів щодо розшуку та повернення дитини не вжито. Допитаний в судовому засіданні, в якості свідка [PERSON], який не є заінтересованою особою в результаті розгляду справи надав наступні пояснення. [PERSON] працював дитячим лікарем в відділковій лікарні м. Люботин та здійснював лікування [PERSON] [INFO], профілактичні огляди, приїжджав за викликом. Як пояснив свідок станом здоров'я дитини завжди переймався батько, саме він привозив дитину до лікаря, забезпечував лікування. [PERSON] також зазначив, що перебуваючи в будинку батька, де проживала дитина, він звернув увагу, що створені всі умови для проживання та гармонійного розвитку дитини, поряд з тим, у будинку матері таких умов створено не було, дитина там проживала у літній кухні. Свідок також згадав, що коли дитині була необхідна термінова операція з видалення аденоїдів, саме позивач був поряд з сином, а мати навпаки було важко знайти, щоб отримати її згоду на проведення операції. З пояснень свідка вбачається, що саме батько опікувався дитиною, її життям. Аналізуючи наведені, а також інші докази, наявні в матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що факт самочинного відібрання відповідачем у батька дитини без згоди позивача, знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, діючи в найвищих інтересах дитини суд позовні вимоги задовольняє в повному обсязі. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» в редакції, чинній на момент виїзду малолітньої за кордон, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 5 СК України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї. За ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Мати, батько, відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Статтею 15 ЦПК України визначено компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ. Так, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За загальним правилом, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини 1989 року, що 27.09.1991 року набула чинності для України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Європейський суд з прав людини у своїй практиці, і зокрема в п. 100 рішення від 16.07.2015р., яке набуло статусу остаточного 16.10.2015р., що прийняте у справі «Мамчур проти України» вказав, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulingerand Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв'язки дитини з її сім'єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім'я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв'язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім'ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ].З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров'ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. theCzechRepublic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)». У цьому контексті недостатньо встановити, що дитину може бути поміщено у краще середовище для її виховання (див. рішення у справі К. і Т., зазначене вище, п. 173). Не може також бути виправданим захід, що роз'єднує сімейні зв'язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів, такими як цільова матеріальна допомога та соціальна підтримка, а не шляхом розлучення сім'ї (див., наприклад, рішення у справі «Савіни проти України» (Saviny v.Ukraine), заява № 39948/06, п. 50, від 18 грудня 2008 року). Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, Прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, де вказано, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має,якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Хоча Декларація про права дитини в розумінні Закону України «Про міжнародні договори України» не є міжнародним договором, однак в даній ситуації, не маючи жодних доказів про не надійність матері не слід відкидати її рекомендаційного характеру, адже в тому числі така декларація є ефективним механізмом та інструментом захисту прав дитини в світовому масштабі. Даний принцип Декларації є слушним і в поєднанні з правом особи на контакт з дитиною, а також враховуючи можливість судового захисту цього права, вимога про передачу дитини батьку судом визнається безпідставною. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У ст. ст. 3, 6 Конвенції "Про права дитини" (20 листопада 1989 року), ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини встановлено, що дитина не повинна розлучатись з батьками всупереч їх волі, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначать відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, до якої приєдналась і Україна, що у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно зі ст.162 СК України, якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її до попереднього місця проживання. За приписами ч.1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Отже, стаття 162 СК України встановлює правові наслідки у вигляді відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання лише у випадку протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним з батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Дані правові наслідки наступають за наявності всіх разом підстав, до яких законодавець зокрема відносить: малолітній вік дитини, самочинне визначення місця проживання малолітньої дитини, відсутність згоди другого з батьків чи інших осіб,з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина - протиправну поведінку. Для застосування правових наслідків протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини слід встановити наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки). Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі вчинила протиправні дії, свавільно змінила місце проживання 10-річної дитини без згоди її батька, позивача по справі, чим порушила права дитини в частині місця її проживання, а тому суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги в частині відібрання у відповідача малолітнього сина [PERSON], [INFO] року та передати батьку- позивачу по справі . Таким чином, в судовому засіданні доведено і підтверджено належними доказами обставини, якими позивачка обгрунтовує свої позовні вимоги, а тому, суд приходить до висновку про їх задоволення. Витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, мають бути компенсовані йому відповідачем, на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved