Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

[PERSON] 13 квітня 2016 року звернулась до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання заповітів дійсними та визнання незаконною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] у позовній заяві та у судовому засіданні посилалась на те, що за судовим рішенням від 17 квітня 2015 року були визнані недійсними: заповіт [PERSON] від 23 травня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №175, яким заповідач заповів належні йому на праві власності: квартиру №3 в цілому за адресою м. Дніпропетровськ, вул. 8-го Березня, буд. 1а [PERSON], квартиру №15 в цілому, за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Дмитра Донського, буд. 4; квартиру №2 в цілому за адресою м. Дніпропетровськ площа Шевченко, буд. 4; квартиру №5 в цілому за адресою м. Дніпропетровськ, площа Шевченко буд. 4; квартиру №14 в цілому за адресою м. Дніпропетровськ, вул. 8-го Березня, буд. 2 заповів [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному; квартиру №22 в цілому за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Гоголя, буд.10а; квартиру №7 в цілому за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Фучика, буд. 15 та квартиру №384 в цілому за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Мініна, буд. 11, корп. 11 в м. Дніпропетровську заповів [PERSON]; договір дарування від 11 грудня 2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1587, згідно якого предметом дарування виступала квартира №22, що знаходиться за адресою м.Дніпропетровськ, вул. Гоголя, буд. 10а; договір дарування від 11 грудня 2012р., укладений між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1590, згідно якого предметом дарування виступала квартира №384, що знаходиться за адресою м.Дніпропетровськ, вул. Мініна, буд. 11, корп.. 11. Позивач вважає, що внаслідок визнання вказаного заповіту та договорів дарування недійсними була відновлена дія попередніх заповітів, складених [PERSON]: 23 липня 1997 року щодо заповідання [PERSON] квартири № 384, розташованої в будинку № 11, корп. 11 по вул. Мініна в м. Дніпропетровську, а також заповіт від 02 червня 2007 року щодо заповідання [PERSON] квартири № 22, розташованої в будинку № 10а по вул. Гоголя в м. Дніпропетровську. Проте приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON] постановою від 05 лютого 2016 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за зазначеними заповітами після смерті [PERSON] У звязку із зазначеним [PERSON] просила суд визнати заповіти від 23 липня 1997 року та від 02 червня 2007 року, складені [PERSON] щодо заповідання [PERSON] квартири № 22, розташованої в будинку № 10а по вул. Гоголя в м. Дніпропетровську та №384 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Мініна, буд. 11, корп. 11 в м. Дніпропетровську дійсними; визнати, що зазначені квартири увійшли до спадщини після смерті [PERSON]; визнати незаконної та скасувати постанову приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про відмову [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії від 05 лютого 2016 року (а. с. 3-6). У судовому засіданні 05 квітня 2016 року до участі у справі в якості співвідповідача була залучена [PERSON], якою був заявлений зустрічний позов до [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним заповіту, визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] посилалась на те, що є донькою [PERSON] У видачі їй свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька на квартиру №22, розташовану в будинку № 10а по вул. Гоголя в м. Дніпропетровську та на квартиру № за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Мініна, буд. 11, корп. 11 в м. Дніпропетровську було відмолено не дивлячись на те, що договори дарування вказаних квартир були визнані недійсними, оскільки на момент відкриття спадщини дані квартири не входили до складу спадщини. На даний час, як і станом на день смерті [PERSON] (05 вересня 2013 року) зазначені квартири зареєстровані за [PERSON] на підставі договорів дарування, які в подальшому були скасовані. Позивач за зустрічним позовом вважає, що оскільки станом на день смерті [PERSON] не був власником зазначених квартир заповіти останнього від 23 липня 1997 року та від 02 червня 2007 року щодо заповідання цих квартир є нечинними, а [PERSON] відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України є єдиною спадкоємицею за законом після смерті батька. У звязку із зазначеним [PERSON] просила суд визнати незаконним та скасувати рішення за індексним номером 3028898 від 11 червня 2013 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру № 22, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гоголя, буд. 10а, що винесене на підставі договору дарування від 11 грудня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1587, та рішення за індексним номером 2842609 від 04 червня 2013 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру №384, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Мініна, буд. 11, корп. 11, що винесене на підставі договору дарування від 11 грудня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1590; визнати недійсним заповіт [PERSON] від 23 липня 1997 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1215, та заповіт [PERSON] від 02 червня 2007 року посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 4-1623; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], [INFO] на квартиру № 22, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гоголя, буд. 10а, та на квартиру № 384, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Мініна, буд. 11, корп. 11; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору (а. с. 93-97). У судовому засіданні представник [PERSON] первісний позов підтримав, наполягав на його задоволенні; у задоволенні зустрічних вимог просив відмовити. Представник приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, заперечував проти їх задоволення у повному обсязі; при вирішення зустрічного позову поклався на розсуд суду. Представник інтересів [PERSON] у судовому засіданні первісний позов не визнав, заперечував проти його задоволення, на задоволенні зустрічних вимог наполягав. Вислухавши пояснення осіб, що приймали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали даної цивільної справи, судом були встановлені наступні факти. [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO] (а. с. 41), прізвище якої було змінено на «Костюкова», а в подальшому на «Громогласова» внаслідок реєстрації шлюбу (а. с. 42-43). Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 23 липня 1997 року був посвідчений заповіт, складений [PERSON], [INFO], яким на випадок своєї смерті він заповів [PERSON] квартиру № 384, розташовану в будинку № 11, корпус № 11 по вул. Мініна у м. Дніпропетровську (а. с. 13). Державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] 02 червня 2007 року був посвідчений заповіт, складений [PERSON], [INFO], яким на випадок своєї смерті він заповів [PERSON] квартиру № 22, розташовану в будинку № 10а по вул. Гоголя у м. Дніпропетровську (а. с. 12). На підставі договору дарування від 11 грудня 2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №1587, згідно з яким предметом дарування виступала квартира №22, що знаходиться за адресою м.Дніпропетровськ, вул. Гоголя, буд. 10а, 23 травня 2013 за [PERSON] було зареєстровано право власності на зазначену квартиру (а. с. 14, 15), яка станом на 16 березня 2016 року також зареєстрована за [PERSON], що підтверджується матеріалами справи (а. с. 63-65). На підставі договору дарування від 11 грудня 2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №1590, згідно з яким предметом дарування виступала квартира №384, що знаходиться за адресою м.Дніпропетровськ, вул. Мініна, буд. 11, корп. 11, 23 травня 2013 за [PERSON] було зареєстровано право власності на зазначену квартиру (а. с. 16, 17), яка станом на 16 березня 2016 року також зареєстрована за [PERSON], що підтверджується матеріалами справи (а. с. 63-65). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2015 року по цивільній справі № 201/15537/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання правочину недійсними, було: «Визнати недійсними правочини, вчинені [PERSON]: - договір дарування від 11 грудня 2012 року, з предметом договору - квартира №22, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Гоголя, буд. 10а; - договір дарування від 11 грудня 2012р року, з предметом договору - квартира №384, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Мініна, буд. 11, корп. 11; - заповіт [PERSON] від 23 травня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №175; - довіреність [PERSON] від 03 червня 2011 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровану в реєстрі за №722. Визнати недійсним шлюб, укладений 23 червня 2007 року між [PERSON] та [PERSON].» (а. с. 18-22, 44-46). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 червня 2015 року вказане судове рішення було залишено без змін (а. с. 23-26), а отже є таким, що втупило в закону силу 23 червня 2015 року. Постановою про відмову в вчиненні нотаріальної дії від 01 лютого 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, що відкрилась після смерті її батька [PERSON], померлого 05 вересня 2013 року, оскільки визнання недійсними договорів відчуження [PERSON] квартири № 22, розташованої в будинку №10а по вул. Гоголя у м. Дніпропетровську та квартири №384, що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Мініна, буд. 11, корп. 11, які становлять спадкове майно не поновлює та не відновлює право власності на момент відкриття спадщини на вищезазначені квартири за померлим 05 вересня 2013 року [PERSON] (а. с. 47). Постановою про відмову в вчиненні нотаріальної дії від 05 лютого 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, що відкрилась після смерті [PERSON], померлого 05 вересня 2013 року, оскільки визнання недійсними договорів відчуження [PERSON] квартири № 22, розташованої в будинку №10а по вул. Гоголя у м. Дніпропетровську та квартири №384, що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Мініна, буд. 11, корп. 11, які становлять спадкове майно не поновлює та не відновлює право власності на момент відкриття спадщини на вищезазначені квартири за померлим 05 вересня 2013 року [PERSON] (а. с. 9). На підставі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи позовні вимоги за первісним позовом суд вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, виходячи з наступного. Нормою ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Таким чином, враховуючи, що договори дарування [PERSON] [PERSON] квартири № 22, розташованої в будинку №10а по вул. Гоголя у м. Дніпропетровську та квартири №384, що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Мініна, буд. 11, корп. 11 були нотаріально посвідчені у грудні 2012 року, права власності на підставі цих договорів були зареєстровані у червні 2013 року, приймаючи до уваги, що [PERSON] помер у вересні 2013 року, а рішення суду про визнання недійсними цих договорів дарування вступило в законну силу 23 червня 2015 року, тобто на час відкриття спадщини речові права на квартири не входили до складу спадщини, оскільки не належали спадкодавцю на цей час, отже постанова приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу від 05 лютого 2016 року про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначені квартири після смерті [PERSON] є законною та правомірною, а вимоги [PERSON] про визнання даної постанови незаконною та визнання того, що зазначені квартири увійшли до складу спадщини, відкритої після смерті [PERSON] не підлягають задоволенню. Частиною 4 ст. 1236 ЦК України визначено, що чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вже встановлено судом, на момент відкриття спадщини (час смерті [PERSON]М.) спадкодавець не був власником квартири № 384, розташованої в будинку № 11, корпус № 11 по вул. Мініна у м. Дніпропетровську, та квартири № 22, розташованої в будинку № 10а по вул. Гоголя в м. Дніпропетровську, тому з урахуванням положень ч. 4 ст. 1236 ЦК України позовні вимоги [PERSON] про визнання дійсним заповіту посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 23 липня 1997 року щодо заповідання [PERSON] [PERSON] квартири № 384, розташованої в будинку №11, корпус № 11 по вул. Мініна у м. Дніпропетровську, та заповіту посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] 02 червня 2007 року, щодо заповідання [PERSON] [PERSON] квартири № 22, розташованої в будинку № 10а по вул. Гоголя у м. Дніпропетровську не підлягають задоволенню, та з цих же причин підлягають задоволенню зустрічні позовні вимоги щодо визнання даних заповітів недійсними. Вирішуючи решту зустрічних позовних вимог, суд також вважає за можливе задовольнити їх, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 1257 ЦК України у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Оскільки за заповітом [PERSON] від 23 травня 2012 року, який за судовим рішенням від 17 квітня 2015 року був визнаний недійсним, [PERSON] як спадкоємиця першої черги після смерті батька, була позбавлена права на спадкування на вказані квартири, оскільки за цим заповітом вони були завіщені [PERSON], внаслідок визнання даного заповіту недійсним [PERSON] одержала право на спадкування за законом на це майно на загальних підставах. Частиною 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно з ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, наявність реєстрації за [PERSON] прав власності на квартиру №22, розташованої в будинку №10а по вул. Гоголя у м. Дніпропетровську та квартири №384, що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Мініна, буд. 11, корп. 11 станом на сьогоднішній день на підставі правочинів (договорів дарування квартир), які у судовому порядку були визнані недійсними, перешкоджає [PERSON] як єдиній спадкоємиці після смерті [PERSON] реалізувати право на отримання спадщини, суд вважає за можливе задовольнити зустрічні позовні вимоги й в частині визнання незаконним та скасування рішення за індексним номером 3028898 від 11 червня 2013 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру № 22, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гоголя, буд. 10а, що винесене на підставі договору дарування від 11 грудня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1587, та рішення за індексним номером 2842609 від 04 червня 2013 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру №384, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Мініна, буд. 11, корп. 11, що винесене на підставі договору дарування від 11 грудня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1590. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Частиною 1 ст. 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Враховуючи викладене суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на квартиру № 22, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гоголя, буд. 10а, та на квартиру № 384, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Мініна, буд. 11, корп. 11. Враховуючи результат вирішення справи, судові витрати понесені [PERSON] не підлягають відшкодуванню, при цьому стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають витрати по сплаті судового збору у розмірі 1653,60 грн. (а. с. 34). На підставі викладеного,

Outcome: approved