Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про встановлення режиму окремого проживання подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що з 12 січня 2006 року перебуває з відповідачем по справі в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . В подальшому відносини між подружжям стали вкрай напруженими, все частіше почали виникати сварки, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. З 2017 року подружжя мешкає окремо за різними адресами, спільне господарство не ведеться. Позивач не бажає проживати разом з дружиною, однак цінує сім`ю і не бажає розлучатися виключно в інтересах дитини. Відповідачка не бажає добровільно встановити режим окремого проживання, тому позивач був змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій позов підтримав у повному обсязі, прохав розглянути справу без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій позов визнає в повному обсязі та просить справу розглядати без її участі. У відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до переконання про задоволення позову на підставі наступного: Із свідоцтва про шлюб вбачається, що 12 січня 2006 року виконкомом Паліївської сільської ради Ямпільського району Сумської області, за актовим записом № 02 був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після реєстрації шлюбу відповідачка змінила прізвище на « [PERSON] ». /а.с. 3/ Сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . /а.с.4/ З довідки, виданої начальником ВСП ЖКВ КП «ШКЗ «Імпульс» від 20.07.2020 року вбачається, що за місцем проживання та реєстрації відповідача: [ADDRESS] , позивач не зареєстрований. /а.с.5/ Також з закордонного паспорту позивача вбачається, що він періодично на тривалий час виїжджає за межі України. (а.с. 8-9) Судом встановлено, що на даний час подружні відносини між сторонами припинені, спільне господарство сторони не ведуть, шлюбні відносини не підтримують. Відповідно до ч.2 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю доглядати за батьками, дітьми та з інших причин не проживають спільно. Відповідно до ст. 56 СК України, дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст.119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживанняу разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Відповідно до ст. 120 СК України, встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання - майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при застосуванні положень статей 119,120 СК України, судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст. 119 СК України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Як вбачається зі змісту ст. 119 СК України, для встановлення подружжю режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям. Встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України, чинному сімейному законодавству, не порушує права подружжя. Дружина, чоловік мають право вибору місця проживання і в результаті можуть жити окремо без встановлення режиму окремого проживання. Однак, у цьому разі не зупиняється дія презумпції права спільної сумісної власності та презумпції батьківства, а отже, у конфліктних ситуаціях може виникнути потреба судового захисту прав одного з подружжя. Встановлення режиму окремого проживання може відповідати інтересам одного з подружжя, який не бажає продовжувати спільне життя. Встановлення режиму окремого проживання подружжя не припиняє їх батьківських прав та обов`язків. З матеріалів справи вбачається і сторони не заперечують, що вони тривалий час разом не проживають і шлюбні відносини не підтримують. Як спосіб вирішення ситуації, що склалася, вважають за необхідне встановити режим окремого проживання для них. Сімейний кодекс України не обмежує час, протягом якого може тривати режим окремого проживання, а тому цей термін не підлягає визначенню. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя (ст. 119 СК України). Враховуючи вищевикладені обставини, норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності та з огляду на те, що відповідач позов визнала, суд за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON] , у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню. Зважаючи на те, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд,

Outcome: approved