Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

24 грудня 2015 року позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом. Вимоги обґрунтовані тим, що на праві спільної сумісної власності їм належить трьохкімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 79,3 кв. м., житловою площею 45,7 кв. м., яка набута у порядку приватизації, але у зв'язку з втратою правовстановлюючого документу, про що була зроблена об'ява у засобах масової інформації, вони обмежені у здійсненні права власності на власний розсуд, а орган, що його видав - Автотранспортне підприємство 15940, давно ліквідовано. Відповідно до довідки - характеристики об'єкту нерухомого майна самочинне будівництво, реконструкція та перепланування не проводилось; ринкова вартість квартири станом на 12.11.2015 р. становить 125759 грн. На думку позивачів, їх право порушено і підлягає захисту. Відповідно до ст. 370 ЦК України, прохають суд визначити, що належна їм ідеальна частка у спільній сумісній власності становить по ? кожному, та відповідно до ст.392 ЦК України визнати за ними право власності на означену квартиру, кожному на ? частку. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибув, згідно поданої заяви просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі /ас. 56/. В судовому засіданні 08.01.2016 позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позовну заяву підтримали. На судове засідання 19.01.2016 позивачі [PERSON] та [PERSON] не прибули, у письмових заявах просили продовжити розгляд справи у їх відсутність / ас. 59-60/. Відповідач явку представника в судове засідання не забезпечив, відповідно поданої заяви не заперечує проти задоволення позову і просить справу розглянути за відсутності його представника /ас. 55,73/. Відповідно до положень ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши учасників судового розгляду, розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем, рішення по справі може бути ухвалено судом у попередньому судовому засіданні у порядку ст. 174 ЦПК України. Так, до суду з позовом звернулися [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. За матеріалами справи судом встановлено, що прізвище «[PERSON]» та «[PERSON]» на російській мові має правопис «[PERSON]» та «[PERSON]», про що свідчать паспорти громадян України на ім'я [PERSON], [PERSON] /копії ас. 9,11/. З трудової книжки, виписаної на ім'я /далі на російській мові/ [PERSON], останній з лютого 1979 року по січень 2003 працював / далі на російській мові/ на Краснопольском автопредприятии 18035, якому у послідуючому спочатку було встановлено індекс 15940, а потім перетворено на акціонерне товариство « Краснопільське АТП 15940» /копія ас. 67-70/. На підставі ордеру № 350 від 20.11.1996р. виконавчим комітетом Краснопільської сільради народних депутатів [PERSON] на родину з 4-х осіб була виділена трьохкімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] /копія ас. 23/. За розпорядженням органу приватизації № 4 від 20 травня 1997 року в особі Автотранспортного підприємства 15940 прийнято рішення про передачу у приватну спільну власність квартири [ADDRESS] /копія ас. 35/. Згідно з інформацією, яка зберігається в архівах Управління майна комунальної власності Сумської міської ради, станом на 29.12.2012 на квартиру [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 20.05.1997 року, виданого Автотранспортним підприємством 15940 зареєстровано право власності за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] /ас. 29/. Дана інформація підтверджується належним чином завіреною Управлінням майна комунальної власності Сумської міської ради копією Свідоцтва про право власності на житло від 20 травня 1997 р., виданого автотранспортним підприємством 15940 /ас. 22/. На підставі зазначеного свідоцтва про право власності на житло також було Сумським бюро технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт на ім'я за [PERSON] /копія ас. 24-25/, в якому дана технічна характеристика квартири загальною площею 79, 3 кв. м., житловою площею 45,78 кв. м., яка складається з трьох житлових кімнат площею 8,5 кв. м., 14,5 кв. м. та 22, 7 кв. м., кухні площею 8,7 кв. м., топкової площею 4,7 кв. м., коридору площею 5,1 кв. м., коридору площею 11,1 кв. м., санвузла площею 4,0 кв. м. Згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON]», згідно свідоцтва про одруження серія [NUMBER] [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» /копії ас. 16,21/. З встановленого випливають наступні висновки. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 355 ЦК України - майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за № 20 від 22.12.1995 року - розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна. З пояснень позивачів вбачається, що визначення розміру часток, що належить кожному із співвласників в майні, що знаходиться у спільній сумісній власності, необхідне для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України - власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. При визначенні розміру часток у майні, суд виходить із положень ч. 1 ст. 357 ЦК України - вважаючи, що частки є рівними, оскільки будь-якого договору між сторонами про розмір часток суду не надано. Як зазначено в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, що «...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Як зазначено у п.17 Постанови № 5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав - розглядаючи позови, повязані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, зокрема: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч.4 ст. 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Поскільки в правовстановлюючому документі (свідоцтві на право власності на квартиру (будинок) вісутнє чітке визначення часток кожного із співвласників, суд доходить висновку, що частки співвласників [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS],є рівними та складають по 1/4 - частка кожного, тому вимоги позивачів щодо визначення часток у спільній сумісній власності є підставними та підлягають задоволенню. В частині вимоги позивачів щодо визнання права власності на нерухоме майно, то суд враховує таке. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З пояснень позивачів вбачається, що оригінал свідоцтва про право власності на житло втрачено. Про втрату Свідоцтва про право власності на житло від 20.05.1997 року, виданого Автотранспортним підприємством 15940 на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], розміщена об'ява в Краснопільській районній газеті Сумської області «Перемога» від 12 грудня 2015 року № 102 /ас. 30/. Згідно Ухвали Господарського суду Сумської області від 22.05.2006 р. ліквідовано відкрите акціонерне товариство «Краснопільське автотранспортне підприємство 15940» як юридична особа /копія ас. 33/. Згідно довідки - характеристики об'єкту нерухомого майна № 236 від 12.11.2015 інвентаризаційна вартість квартири [ADDRESS] станом на 12.11.2015 р. становить 125759 грн., самочинне будівництво, реконструкція та перепланування не проводилось /ас. 28/. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право власності на нерухоме майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Суд зазначає, що на теперішній час реалізувати своє право власності позивачі не мають можливості, оскільки правовстановлюючий документ було втрачено, тому вимоги позивачів щодо визнання права власності у спільній частковій сумісній власності є підставними та підлягають задоволенню. Підсумовуючи викладене, встановлені факти суд вважає доведеними та такими, що не підлягають доказуванню на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України, тому визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Заперечень проти позову і доказів відносно належності нерухомого майна іншим особам в суд не надійшло. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Отже, суд вважає позов обґрунтованим, і таким, що підлягає до задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved