Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

1. Описова частина. Короткий зміст позовних вимог. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 29.09.2021 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшла дана позовна заява, в якій позивачка просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Свій позов позивачка мотивує тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . [PERSON] - відповідач по справі є її колишнім чоловіком. Так, відповідач зареєстрував своє місце проживання у житловому будинку ще під час володіння цим нерухомим майном, а саме 16.10.2002. При цьому відповідач не проживає у житловому будинку, починаючи з жовтня 2016 року по даний час. В свою чергу позивачка проживає в житловому будинку та маю право на отримання субсидії на оплату житлово-комунальних послуг в ньому, однак в зв`язку з тим, що місце реєстрації проживання відповідача зареєстровано в житловому будинку, в якому він не проживає та водночас не бажає зніматися з місця реєстрації в ньому, чим створені перешкоди пов`язані з оформленням державної грошової допомоги. Тому позивачка звернулася з цим позовом до суду. Заяв, клопотань, від учасників справи до суду не надходило. У судове засідання позивачка не з`явилася, про час, дату та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, надав до суду заяву, в якій просила справу розглянути без її участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 05.10.2020 було відкрито провадження по справі. Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 15.11.2021 було вирішено розглянути справу заочно у відсутність відповідача. 2. Мотивувальна частина: Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення на підставі наступного. У суді встановлено, що відповідно до ухвали Шполянського районного суду Черкаської області від 11.03.2020 у справі № 710/51/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 225006833 від 22.09.2020 [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] (а.с. 6-9). Згідно з заочним рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 15.08.2017 у справі № 710/967/16-ц шлюб між подружжям [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Шполянської райдержадміністрації Черкаської області 25.07.1998, актовий запис №55 було розірвано (а.с. 10-11). Відповідно до витягу з Будинкової книги для прописки громадян, що проживають за адресою: [ADDRESS] [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою з 16.10.2002 (а.с. 12-14). Згідно з витягом №5180, виданим виконавчим комітетом Шполянської міської ради ОТГ від 17.09.2021 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] (а.с. 15). Відповідно до підтвердження, наданого депутатом Шполянської міської ради ОТГ Кузуба О.М. від 21.09.2021 [PERSON] не проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , починаючи з жовтня 2016 року по даний час (а.с. 16). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтями 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 41, 55 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Стаття 7 цього ж Закону передбачає, що однією з підстав для зняття з реєстрації місця проживання є рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. При розгляді даної справи судом встановлено, що спірне приміщення дійсно є житлом, яке є власністю позивачки. Відповідач, котрий є колишнім чоловіком позивачки, дійсно відсутній у спірному приміщені близько п`яти років; відповідачем не наведено поважних причини відсутності, крім того судом з`ясовано, що між власником та відповідачем будь-якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності не було. Таким чином, суд задовольняє позов в повному обсязі. Заходи забезпечення позову судом не застосовувались. Підстав для звернення рішення суду до негайного виконання немає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню - суд стягує з відповідача на користь позивачки, сплачений нею судовий збір у розмірі 908,00 грн. На підставі ст.ст. 41, 45 Конституції України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 321, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved