Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

18.07.2017 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про виселення особи з квартири. У своїй заяві позивач зазначила, що з 2003 року являється власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Наприкінці 2010 року позивач проживала у своїй квартирі з співмешканцем [PERSON], під час спільного проживання у них народилася дочка [PERSON], [INFO] [PERSON] зазначила, що після народження дочки спільне життя з відповідачем стало нестерпним, через зловживання ним спиртними напоями, [PERSON] вчиняє сварки в сім'ї, ображає її та дітей, проживаючи в квартирі коштів на утримання та проведення ремонту не надає. [PERSON] вказала, що відповідач постійно перебуває у нервовому стресі, спричиняє їй душевні страждання, на її вимоги виселитися з квартири відповідає відмовою. Зверталась до правоохоронних органів проти його виселення, однак відповідач відмовляється виїхати з квартири.У зв'язку з вищевказаним позивач просить суд задовольнити її позовну заяву, та виселити з вищевказаної квартири [PERSON] Ухвалою суду від 18.07.2017 року - відкрито провадження по справі. У судовому засіданні 27.10.2017 року представник позивача наполягав на позовній заяві, зіславшись на обставини зазначені у ній. Просив її розглянути та позов задовольнити. Також не заперечував проти заочного розгляду справи, про що написав власноруч заяву (а.с.67). Відповідач у судові засідання 01.08.2017 року, 30.08.2017 року, 14.09.2017 року, 26.09.207 року, 10.10.2017 року, 17.10.2017 року та 27.10.2017 року не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи, про що свідчать поштові повідомлення про вручення кореспонденції (а.с.31-32,45), два конверти повернулись з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.60,66). Також про судове засідання відповідач повідомлявся у телефонному режимі, про що свідчить телефонограма та витяг з журналу телефонограм (а.с.43-44). Крім того, відповідач повідомлений про розгляд справи на 26.09.2017 року через оголошення в газеті «Одеські Вісті» (а.с.46-47), а тому в даному випадку, суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності відповідача за наявними в матеріалах справи доказами. Відповідач зареєстрованим, знятим з реєстраційного обліку на території Березівського району Одеської області не значиться, про що свідчить довідка Березівського РС ГУДМС в Одеській області (а.с.30). Відповідно до частини 4 статті 169 ЦПК України, - у разі якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), про що не заперечував представник позивача Суд вважає зазначити, що обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]., що підтверджується договором дарування від 14.03.2003 року (а.с.5). Технічним паспортом від 18.04.2003 року також підтверджується, що [PERSON] є власником вищевказаної квартири (а.с.10-11). Згідно довідки виданої Раухівським ЖЕП від 21.03.2017 року вбачається, що [PERSON] сплачує за комунальні послуги у вищевказаній квартирі, заборгованості за комунальні послуги не має (а.с.6). Позивач має двоє неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.7-8). Згідно акту обстеження квартири за адресою: [ADDRESS]. депутатами Раухівської селищної ради від 01.03.2017 року вбачається, що [PERSON] не зареєстрований за вказаною адресою (а.с.12). Довідкою Раухівської селищної ради підтверджується, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. [ADDRESS]. має відповідний склад сім'ї (а.с.13). [PERSON] є учнем загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. смт. Раухівка, Березівський р-н, Одеська обл..(а.с.14), [PERSON] відвідує Раухівський дошкільний навчальний заклад ясла-садок комбінованого типу (а.с.15). Позивач самостійно сплачує за комунальні послуги за вищевказану квартиру, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.16-17). Докази, які б спростували вказане до суду не надано. Судом також встановлено, що позивач зверталась до Березівського ВП із заявою щодо громадянина [PERSON] (а.с.9). Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатні для постійного проживання в них. Різновидами житла відповідно до ст. ст. 380-382 ЦК України є - житловий будинок, садиба, квартира. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Відповідно до ч. 2 ст. 65 Житлового кодексу України, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Стаття 157 ЖК України встановлює, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частина 1 статті 116 ЖК України визначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Суд вважає, що неможливість позивача вільно користуватися своєю квартирою є порушенням її права власності, оскільки відповідач не зареєстрований у вказаній квартирі, не надає кошти на утримання квартири, зі слів позивача, вживає спиртні напої, вчиняє сварки в сім'ї, ображає її та дітей, та добровільно виселятися не бажає. Зважаючи на викладене суд приходить до висновку щодо задоволення позову. Рішення повинно відповідати вимогам статтей 213, 215 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: approved