Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-09 00:00:00

30.04.2014 року позивач звернулася до суду із позовом, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем, посилаючись на те, що сторони шлюбні стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть, мають від шлюбу дитину [INFO]. Позивач зазначає, що між нею та чоловіком відсутнє взаєморозуміння, виникали суперечки з різних приводів. Вказувала, що з 05.07.2013 року вона з відповідачем мешкає окремо. Зазначала, що кожен з них мають діаметрально протилежні погляди на шлюб та родину. Неодноразові спроби примирення не дали позитивних результатів. В судовому засіданні позивач [PERSON] просила позовні вимоги задовольнити, посилалась на обставини, що викладені в позові, вказувала, що примирення між нею та чоловіком не можливе, просила їх розлучити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, був належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи (а.с.26), причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань про відкладення справи не надав. Судом встановлено, що між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], було укладено шлюб, який був зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Харкова 20 вересня 2002 року, про що свідчить свідоцтво про одруження серії [NUMBER] та актовий запис № 612. Судом встановлено, що сторони від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO], який проживає з позивачем. Реалізуючи положення ст. 112 СК України під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного з'ясування обставин справи, а саме судом було надано сторонам строк для примирення, що відповідало положенням ст. 111 СК України та п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" відповідно до якого судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примірення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. Проте, як вбачається з пояснень позивача, наданий судом строк для примирення не виправив ситуацію, яка склалася у родині позивача та відповідача, подружжя не знайшло компромісів та не прийшло до спільного рішення про відновлення родинних відносин. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як вбачається з позовної заяви спільне життя між подружжям стало неможливим і неприйнятним, внаслідок чого вони фактично не мешкають у шлюбних відносинах кілька років і позивач не має бажання відновити сімейні відносини. Доказів зворотного відповідач суду не надав та не навів. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи конкретні обставини справи, стосунки які склалися у подружжі, причини конфлікту, час сумісного не проживання, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження родини стали неможливими, в зв'язку з чим позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved