Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив продовжити йому строк для прийняття заяви про відкриття спадщини, яка відкрилася після смерті [INFO] його матері [PERSON]. Позивач та представник позивача у судове засідання не з'явилися, проте представник позивача надала до суду заяву про слухання справи у їх відсутність, на позовних вимогах наполягала. Відповідач до суду не з'явився, проте надав заяву, в якій просить справу розглядати без його участь, проти задоволення позовних вимог не заперечував. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснювався за відсутності позивача та відповідача, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Беручи до уваги той факт, що відповідач по справі визнав позовні вимоги, суд вважає , що згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ст.60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст.11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів приходить до висновку, що наявні законні підстави для задоволення позову та позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. [INFO] померла мати позивача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Після її смерті на території Павлинської сільської ради Іванівського району Одеської області відкрилася спадщина, яка складається з будинку, розташованого в [ADDRESS] та права на земельну частку (пай) на землях КСП «Вікторія» розміром 6,8 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, відповідно до складеного заповіту все це майно [PERSON] заповідала позивачу, тобто [PERSON] Однак у встановлений законом строк позивач не звернувся із заявою про прийняття спадщини, у зв'язку з тим, що до 10 червня 2015 року у нього був відсутній документ, який посвідчував би його особистість. Відсутність паспорту, як зазначив позивач в позовній заяві, пов'язана з об'єктивними та непереборними обставинами. Відповідно до відповіді Іванівської районної державної нотаріальної контори спадкова справа на померлу [INFO] [PERSON] не заводилося. За змістом п.4 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК ( 2003 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Відповідно до роз'яснень, що містяться у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (п.1) при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Таким чином, оскільки спадщина відкрилась [INFO], тобто до 01.01.2004 року, тому до даних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК УРСР у редакції від 18.07.1963 року. Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Тобто, позивач являється спадкоємцем на підставі ст. 534 ЦК УРСР. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном чи якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Проте, у встановлений законом 6-ти місячний строк позивач не подав до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, а тому вважається спадкоємцем, який фактично не прийняв спадщини. Статтею 550 ЦК УРСР передбачено, що строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 24.06.83 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» (із змінами та доповненнями від 25.12.92) передбачений ст.549 ЦК Української РСР шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Поважність пропуску позивачем строку звернення з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини пояснюється тим, що на час відкриття спадщини у позивача був відсутній документ, що посвідчує особу, тобто паспорт, з причин, що зумовлені непереборними та об'єктивними обставинами. Матеріали справи свідчать, що відповідач подав заяву про визнання позову у повному обсязі. Так, положеннями частини 4 статті 174 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання позову відповідачем суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановлює ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Застосовуючи вказану норму процесуального права, суд враховує роз`яснення, що надані Пленумом Верховного Суду України уПостанові від 12 червня 2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", зокрема в абзаці 3 пункту 24, в частині того, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Отже, зважаючи на те, що відповідач подав письмові заяви, якими безумовно визнали позовні вимоги, суд приймає визнання відповідачем позову. Судом установлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, оскільки позивач просить суд захистити його порушене право способом, який передбачений законом, а відповідач при цьому визнав вказані вимоги, то суд вважає, що вони підлягають задоволенню, в тому числі суд вважає причини пропуску звернення з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини поважними. На підставі та

Outcome: approved