Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

18 лютого 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини у супроводі матері без дозволу батька та на оформлення і видачу необхідних документів для виїзду дитини за кордон. Свої вимоги обгрунтовує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] , який за рішенням Іршавського районного суду від 16 липня 2014 року був розірваний. У цьому шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] . На даний час, дитина проживає з нею та перебуває на її утриманні. Зазначає, що нею створені усі належні умови для проживання, навчання та розвитку дитини. Син [PERSON] навчається в Ужгородській дитячій музичній школі №1 ім. Чайковського на відділені фортепіано та є учасником хорового колективу учнів молодших класів. Учні цієї школи беруть участь у різноманітних мистецьких заходах, що проводяться у Республіці Словаччина та щороку є учасниками святкування Дня м. Кішварда (Угорщина). Більше того, у квітні 2020 року освітнім закладом організовується поїздка на конкурс у м. Веймар (Федеративна Республіка Німеччина). Вказує, що відповідач відмовляється надавати дозвіл на виїзд сина [PERSON] за кордон для відпочинку, чинить перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, ознайомлення його з культурою інших народів та розширенню світогляду сина. Вважає, що такі дії відповідача повністю суперечать інтересам дитини. З огляду на вищевикладене просить суд постановити рішення про надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , без згоди батька [PERSON] , у супроводі матері. Також, просить суд надати дозвіл на оформлення та видачу проїзних документів, що дають право на виїзд за межі України неповнолітньому [PERSON] . У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, подала до суду письмову заяву, в якій просила суд розглядати справу у її відсутності. Позов підтримала, просила їх задоволити (а.с.47). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом розміщення судового виклику на офіційному сайті судової влади (а.с.53). Представник Іршавського районного сектору ГУ ДМС України в Закарпатській області не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.52). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280, ст.281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволення в зв`язку з наступним. У судовому засіданні встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 16 липня 2014 року був розірваний (а.с.4). У цьому шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] (а.с.5). У судовому засіданні встановлено, що син [PERSON] проживає разом з матір`ю, яка займається його вихованням та утриманням, турбується про його гармонійний розвиток (а.с.6). Позивач, з метою духовного розвитку дитини, має намір вивезти сина за кордон, на підтвердження чого нею подані відповідні докази. Так, згідно довідки Ужгородської дитячої музичної школи №1 ім. П.І. Чайковського №01-09/20 від 27 лютого 2020 року (а.с.7) [PERSON] навчається у вищевказаному закладі на відділі фортепіано та є учасником хорового колективу учнів молодших класів. Музична школа, відповідно до Договору про творчу співпрацю з школою мистецтв м. Велкі Капушани (Республіка Словаччина), неодноразово протягом року бере участь у мистецьких заходах у Словацькій Республіці, також щороку учні школи беруть участь у святкуванні Дня міста Кішварда (Угорщина). У квітня 2020 року планується творча поїздка на конкурс у м. Веймар ( Федеративна Республіка Німеччина). Відсутність згоди батька у наданні дозволу на виїзд сина [PERSON] не дає можливості дитині творчо розвиватися (а.с.7). Відповідно до ч.1 ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно з ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р., частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Підпунктом 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року №57, визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до підп. 2 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У матеріалах справи відсутні відомості щодо добровільної згоди відповідача на виїзд сина за межі України. Відповідно до ч.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Суд вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон, жодним чином не порушить чи обмежить права відповідача, оскільки такий дозвіл не є абсолютним, а одноразовим із визначенням країн, місця та строку тимчасового перебування дитини за кордоном. Визначення тимчасового періоду суд вважає належним балансом між бажанням матері безперешкодно переміщуватись з дитиною, не перебуваючи в залежності від поведінки батька, з одного боку, та забезпеченням права батька на контакт з дитиною, з іншого. Поряд з цим, суд не може залишити поза увагою те, що в силу положень частини 1 статті 11 Конвенції про права дитини, держави-учасниці Конвенції (а тому і Україна теж) вживають заходів для боротьби з неповерненням дітей із-за кордону. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Тому дозвіл суду на тимчасовий виїзд дитини за межі України слід обтяжити супроводом матері та її обов`язком повернути дитину в Україну до закінчення строку наданого судом, що також можна вважати заходом щодо забезпечення практичної реалізації права батька на контакт з дитиною. Оскільки у позивача виникають труднощі в отриманні у відповідача згоди на виїзд їх дитини за кордон, а при розгляді даної справи судом не встановлено жодних обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд [PERSON] за межі України,

Outcome: approved