Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

22.10.2020 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ДП «ДНЦЛЗ», відповідно до якого просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 03.07.2019 по 14.05.2020 в сумі 49 020,01 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] посилається на те, що з 20.07.2010 до 02.07.2019 він працював в ДП «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції». Вказує, що днем фактичного розрахунку заборгованості по заробітній платі після звільнення з роботи є виписка UKRSIBBANKA за картковим рахунком, де вказана сума виплаченого боргу (87 029,09 грн.) та дата перерахування (14.05.2020) його на особистий рахунок позивача. [PERSON] вважає дії відповідача незаконними, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2020 справу передано для розгляду судді Колесник С.А. Ухвалою суду від 03.11.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання, призначене на 10.12.2020 відкладено судом за в.о. директора ДП «ДНЦЛЗ» Казарінова М.О. у якому він посилаввся на карантинні обмеження, впроваджені на території України до 31.12.2020 року (а.с.21-22). Судове засідання, призначене на 28.12.2020 відкладено судом у зв`язку з неявкою усіх учасників справи. 21.01.2021 до суду надійшов відзив в.о. директора ДП «ДНЦЛЗ» Казарінова М.О. на позовну заяву, просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. При цьому, посилається на те, що 30.01.2020 Київським районним судом м. Харкова був винесений судовий наказ про стягнення з Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції» на користь позивача заборгованості по заробітній платі в сумі 87 029, 09 грн. На даний момент заборгованість по заробітній платі примусово стягнута з рахунку ДП «ДНЦЛЗ» у повному обсязі, що підтверджує і позивач у своїй позовній заяві. Щодо вимог позивача стосовно стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку, на його думку, вони є безпідставними, оскільки відповідальність за затримку розрахунку при звільненні відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України застосовується в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Щодо того, чи міг ДП «ДНЦЛЗ» своєчасно розрахуватись з позивачем, зауважив, що затримка розрахунку при звільненні сталося не з вини власника або уповноваженого ним органу (роботодавця позивачки), а через арешт рахунків на підставі відкритих виконавчих проваджень, а також арешту коштів за постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2015 на суму 4941613,58 грн. за позовом Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова, виконання за якими триває і всі банківські рахунки до теперішнього часу арештовані що унеможливлює розпоряджатися грошовими коштами на рахунках банків. Арешт всіх рахунків ДП «ДНЦЛЗ» підтверджується довідками (листами) з усіх банків, в яких є відкрити рахунки, а саме з АТ «Ідея банк», АТ «УкрСиббанк», АТ «Альфа-Банк», АТ «Комерційний банк «Приватбанк», АТ «ПУМБ», АТ «ОТП Банк», АТ «Укрексімбанк», АТ «Ощадбанк», АТ «Банк Кредит Дніпро». Отже в задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за період прострочення розрахунку необхідно відмовити, оскільки вони є необгрунтованими, безпідставними і такими, що не відповідають нормам законодавства України, оскільки прострочення розрахунку відбулося не з вини відповідача (а.с.32-33). Позивач у судове засідання не з`явився, до суду 12.01.2021 подав заяву про проведення судового розгляду його позову без його присутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити (а.с.31). Представник відповідача у судове засідання не з`явився, 21.01.2021 в.о. директора ДП «ДНЦЛЗ» Казарінов М.О. повторно подав клопотання про відкладення розгляду справи, у якому він посилаввся на карантинні обмеження, впроваджені на території України до 28.02.2021 року (а.с.49-50). Частиною 1 ст.131 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч.3 ст.131 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Проте, слід зазначити, що наразі працює транспортне сполучення, в звичному режимі працюють підприємства та установи, не має поважних причин для неявки в судове засідання по даній справі представника відповідача. Крім того, відповідно до вимог ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Таким чином, подальше відкладення розгляду даної справи буде порушувати права позивача на своєчасний судовий розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Суд, дослідивши подані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗПП України). Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 20.07.2010 [PERSON] був прийнятий на роботу в ДП «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» на посаду провідного енергетика до енергомеханічного відділу за сумісництвом на підставі наказу №145-в від 20.07.2010, що підтверджується записом з трудової книжки (а.с.12). Наказом №208-вк від 01.11.2010 трудовий договір за сумісництвом переоформлений на трудовий договір за основним місцем роботи у посаді енергетика відділу технічної експлуатації будівель та споруд, що підтверджується записом з трудової книжки (а.с.12). Наказом № 37-к від 02.07.2019 [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.7). Станом на день звільнення заборгованість піжприємства перед [PERSON] із виплати заробітної плати складала 8702909 грн. (а.с.5). З матеріалів справи вбачається, що заборгованість із заробітної плати було сплачено 14.05.2020 (а.с.10). Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Згідно ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною шостою статті 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною першою 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт непроведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Таким чином, стаття 117 КЗпП України застосовується на правовідносини і після ухвалення судового рішення про стягнення середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати по день фактичного виконання такого рішення суду. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Представник відповідача заперечує проти стягнення сум, передбачених ст. 117 КЗпП України, лише з тих підстав, що вини відповідача у невиплаті присуджених сум з заробітної плати немає, оскільки на рахунки відповідача виконавчою службою накладені арешти у зв`язку зі стягненням з відповідача коштів державною податковою службою. Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 року N 13 постановив, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, а також арешт рахунків не звільняють роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18. Отже, відсутність коштів у роботодавця не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум. Більш того, відповідно до частини 1 статті 115, ч. 5 ст. 97 КЗпП України, ст. 22, ч. 1 і 6 ст. 24, ч.3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» визначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості, оплата праці працівникам підприємств здійснюється в першочерговому порядку, всі інші виплати здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Також відповідач не надав доказів, що рахунки на які було накладено арешти були рахунками по виплаті заробітної плати, враховуючи, що виплата установою працівникам заробітної плати має пріоритет перед погашенням заборгованості іншим кредиторам підприємства. Накладення ж арешту на рахунок боржника, який призначений також і для виплати заробітної плати та інших виплат працівникам боржника, унеможливлює своєчасне здійснення таких виплат, що невідворотно призводить до порушення конституційних прав громадян, які працюють на підприємстві відповідача, на оплату праці. Тобто, рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, а виокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справи №340/1018/19, провадження № К/9901/22118/19. Розрахунок середнього заробітку здійснюється за останні два повні робочі місяці: відповідно до вимог Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Обчислення середньої заробітної плати здійснюється на підставі п. 8 Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100, яким встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Таким чином, заробітна плата за травень та червень 2019 року становить 8650,71 грн. (5307,80 грн.+3342,91 грн.). Кількість робочих днів у травні та червні 2019 року становить 39. Середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню, складає 221 грн. 81 коп. (8651,80:39), проти чого не заперечував представник відповідача. Позивач просить стягнути суму середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати у сумі 49 020 грн. 01 коп. за період з 03.07.2019 по 14.05.2020 (дата виплати заборгованості із заробітної плати, що відповідачем не заперечувалось) за 221 робочих днів (221 х 221,81). Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, та надані позивачем розрахунки, суд приходить до висновку, що зроблені позивачем розрахунки заборгованості є обгрунтованими, та підстав їм не довіряти у суду не має. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1,3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Таким чином, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті на їх належність, допустимість, достовірність, достатність, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти заявлених позовних вимог [PERSON] , у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved