Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

19.01.2016 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати незаконним наказ Державної служби інтелектуальної власності України №240-Н від 24.12.2015 року про звільнення позивача з посади Генерального директора Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» та поновити її на роботі на посаді Генерального директора Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» з 24.12.2015 року, стягнути з відповідача Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.12.2015 року на день розгляду справи. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона на підставі контракту від 17.01.2014 року, укладеного із Державною службою інтелектуальної власності України, до сфери управління якої входить ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав», та наказу №39-Н від 20.01.2014 року працювала на посаді Генерального директора ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» з 20.01.2014 року. У період з 13.10.2015 року по 22.10.2015 року перебувала на лікарняному за станом здоров'я. Але, не зважаючи на це, відповідач Державна служба інтелектуальної власності України 13.10.2015 року видав наказ № 156-Н про звільнення її з займаної посади на підставі п.8 ст. 36 КЗпП України, який було оголошено на загальних зборах співробітників ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» 15.10.2015 року і з ксерокопією якого її було ознайомлено 23.10.2015 року після виходу на роботу. Не погоджуючись зі звільненням, позивач звернулася до Солом»янського районного суду м.Києва з позовом про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 17.12.2015 року по справі №2-8159/15, визнано незаконним наказ про звільнення з роботи, поновлено на роботі з 13.12.2015 року та стягнено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.10.2015 року по 17.12.2015 р., в задоволенні моральної шкоди, відмовлено. Позивач зазначає, що на виконання рішення суду від 17.12.2015 року, 21.12.2015 року вона приступила до роботи, проте наказ за №239-н про поновлення її на займаній посаді відповідачем було видано лише 23.12.2015 року. Посилається, що 24.12.2015 року при ознайомленні з наказом про її поновлення, що видане на підставі рішення суду від 17.12.2015 року, головний спеціаліст відділу кадрів відповідача-1 повідомив її про те, що Голова Державної служби інтелектуальної власності України видала наказ за №240-Н від 24.12.2015 року про звільнення позивача з роботи за вказаною вище посади. Позивач зазначає, що наказ про її звільнення за №240-Н від 24.12.2015 року є незаконним та необґрунтованим. Так, в обґрунтування позову зазначає, що оспорюваний наказ є абсолютно ідентичним за змістом, текстом та підставами звільнення, що і попередній наказ про звільнення за №156-Н від 13.10.2015 року, який відповідно до рішення Солом'янського районного суду м.Києва від 17.12.2015 року вже визнаний незаконним. Крім того, позивач посилається на те, що в оспорюваному наказі не вказано конкретно порушення, які позивач допустила при здійснення своєї діяльності на посаді генерального директора, які саме негативні наслідки настали для Агентства. Також зазначає, що обставини відсутності порушень обов»язків, як Генерального директора, з яким пов»язує відповідач-1 її звільнення, вже були предметом судового розгляду та відповідно судом була дана оцінка, а тому дані обставини не підлягають доказуванню в порядку ст.61 ЦПК України. За таких обставин вважає, що дії відповідача-1 щодо її звільнення не узгоджуються з вимогами чинного законодавства та свідчать про грубе порушення трудових прав позивача. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Державної служби інтелектуальної власності України в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні поданого позову. В обґрунтування заперечень посилався на те, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про управління об'єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотримання їх вимог. 17.01.2014 року між ДСІВ та позивачем укладено Контракт, відповідно до положень якого позивачка зобов'язалася безпосередньо та через Дирекцію ДО «УААСП» здійснювати поточне управління (керівництво) ДО «УААСП», забезпечувати її статутну діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за ДО «УААСП» державного майна, а ДСІВ зобов'язувалася створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці позивачки. Наказом від 20.01.2014 року № 39-Н позивача призначено на посаду Генерального директора ДО «УААСП» з 20.01.2014 року, строком на п'ять років, по 19.01.2019 року, на умовах, викладених у контракті. Відповідно до наказу ДО «УААСП» від 20.01.2014 року № 04/04 позивач приступила до виконання обов'язків Генерального директора ДО «УААСП» з 20.01.2014 року, строком на п'ять років, тобто по 19.01.2019 року, на умовах, викладених у контракті. Пунктом 5.3. Контракту визначено, що керівник може бути звільнений з посади, а цей Контракт розірваний з ініціативи ДСІВ, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення терміну його дії, зокрема у разі систематичного невиконання керівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього цим контрактом, та у разі порушення керівником законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, в результаті чого для ДО «УААСП» настали значні негативні наслідки, у разі ліквідації ДО «УААСП». Відповідно до пункту 5.7. Контракту, якщо розірвання Контракту проводиться на підставах, встановлених у Контракті, але не передбачених законодавством, про це зазначається у трудовій книжці керівника з посиланням на п. 8 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Так, з метою недопущення втрати грошових кошів державних підприємств, що належать до сфери управління ДСІВ, підвищення ефективності управління коштами, зменшення ризиків, пов'язаних з ліквідністю комерційних банків та оптимізації витрат на оплату банківських послуг, 17.11.2014 року ДСІВ було видано доручення № 1-12/8431 щодо переведення на обслуговування до державних банків України. 30.07.2015 року з рішення Господарського суду м. Києві від 15.07.2015 року (справа № 910/14338/15) ДСІВ стало відомо, що у зв'язку із запровадженням з 20.03.2015 року тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» (постанова Правління Національного банку України від 19.03.2015 року) ДО «УААСП» втратила можливість здійснювати розподіл і виплату зібраної авторської винагороди за використання об'єктів авторського права і (або) суміжних прав згідно із Законом України «Про авторське право і суміжні права», що розміщена на поточному рахунку цього банку в розмірі 4 417 400,00 грн. Крім того, додатковою перевіркою, що проводилась ДСІВ за участю представників Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, встановлена безпідставність операцій по перерахуванню ДО «УААСП» на ТОВ «Розвиток-2012» грошових коштів у сумі 14 029 133,21 грн., з яких останнім повернено на рахунки організації 3 050 726,56 грн., що призвело до втрати можливості здійснювати розподіл і виплату зібраної авторської винагороди та відповідно до значних негативних наслідків для ДО «УАСПП». Наказом від 13.10.2015 року позивача звільнено з посади Генерального директора Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» , згідно п.8 ст. 36 КЗпП України, через порушення нею законодавства Наказом від 23.12.2015 року за №239-н позивача було поновлено на займаній посаді на підставі рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 17.12.2015 року. Наказом №240-Н від 24.12.2015 року позивача було звільнено з посади Генерального директора Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» згідно п.8 ст. 36 КЗпП України, через порушення нею законодавства та обов»язків передбачених Контрактом, в результаті чого для ДО «УААСП» настали значні негативні наслідки. Виходячи з того, що позивачка, обіймаючи посаду Генерального директора ДО «УААСП», не здійснила необхідних дій для недопущення втрати грошових коштів організації, зменшення ризиків, пов'язаних з ліквідністю комерційних банків та оптимізації витрат на оплату банківських послуг на рахунку ПАТ «Банк «Київська Русь», у зв'язку із запровадженням тимчасової адміністрації було заблоковано 4 417 400,00 грн. Вказані кошти ДО «УААСП» мала виплатити за використання об'єктів авторського права і (або) суміжних, але у вказаній ситуації ДО «УААСП» втратила можливість здійснювати розподіл і виплату зібраної авторської винагороди за використання об'єктів авторського права і (або) суміжних прав згідно із Законом України «Про авторське право і суміжні права». Крім того, перевіркою Міністерства економічного розвитку і торгівлі ДСІВ України встановлено безпідставність оперецій по перерахуванню ДО «УААСП» грошових коштів у сумі 14029133, 21 грн., з яких повернуто на рахунки організації 3050726, 56 грн., що призвело до втрати здійснення розподілу і виплати авторської винагороди, що на думку відповідача, свідчить про неналежні дії позивача та втрати відрахувань, які за звичайних умов мав отримати відповідач-2. Зазначеними безпідставними операціями ДО «УААСП» завдано значної матеріальної шкоди. Також посилався на те, що відповідно до постанови старшого слідчого в ОВС 3 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України від 26.11.2015 року ДО «УААСП» визнана потерпілим у кримінальному провадженні №22015000000000275, позивачці оголошена підозра у вчинені злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191 та ч.3 ст. 209 КК України. Щодо доводів позивача про необхідність направлення повторного погодження на звільнення позивача, відповідач-1 зазначив, що ДСІВ 24.09.2015 року направило на адресу виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомлення за № 1-7/7618 про погодження звільнення [PERSON] Відповідно до аб. 2 п. 6 Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2013 року № 818, у разі, коли протягом 5 днів повідомлення про погодження або вмотивовану відмову у погодженні призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства Головою ради міністрів Автономної Республіки Крим, головою місцевої держадміністрації не надіслані, пропозиція вважається погодженою. Лист про погодження був переданий до виконавчого органу КМДА 28.09.2015 року, а погодження надійшло до ДСІВ лише 22.10.2015 року. Приймаючи до уваги те, що позивача було повторно звільнено з аналогічних підстав, відповідач-1 вважає, що додаткового погодження про звільнення позивача, чинне законодавство не передбачає. Таким чином, на думку представника відповідача-1, звільнення позивачки із займаної посади відбулося правомірно і з неухильним дотриманням норм чинного законодавства. Представники відповідача ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» в судовому засіданні проти позову заперечували посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, з підстав зазначених представником відповідача-1. Також пояснили, що незважаючи на те, що позивача було поновлено на роботі в судовому порядку, при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції, судом не було досліджено усіх порушень позивача, які зазначені в Акті за результатами додаткової перевірки від 28.09.2015 року. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України, оскільки контракт може укладатися з працівником лише за умови, що він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом. Відповідно до п/п 19 п. 4 Положення про Державну службу інтелектуальної власності України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2014 року №658, ДСІВ здійснює управління об'єктами державної власності, що належать до сфери управління ДСІВ. Згідно з п/ 2 п. 5 Положення ДСІВ здійснює добір кадрів в апарат ДСІВ та на керівні посади на підприємства, в установи та організації, що належать до сфери її управління, формує кадровий резерв на відповідні посади, організовує роботу з підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації державних службовців і працівників апарату ДСІВ. Судом встановлено, що 17.01.2014 року між Державною службою інтелектуальної власності України та позивачем [PERSON] був укладений Контракт з директором Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав», на підставі якого між сторонами виникли трудові відносини. Наказом Державної служби інтелектуальної власності від 20.01.2014 року № 39-Н позивача призначено на посаду Генерального директора ДО «УААСП» з 20.01.2014 року, строком на п'ять років, по 19.01.2019 року, на умовах, викладених у контракті. Відповідно до наказу ДО «УААСП» від 20.01.2014 року № 04/04 позивач приступила до виконання обов'язків Генерального директора ДО «УААСП» з 20.01.2014 року, строком на п'ять років, по 19.01.2019 року, на умовах, викладених у контракті. Наказом ДСІВ від 13.10.2015 року № 156-Н позивач була звільнена з посади Генерального директора ДО «УААСП» з 13.10.2015 року згідно з п. 8 ст.36 Кодексу законів про працю України через порушення законодавства та обов'язків, передбачених п.5.3. Контракту з ДСІВ від 17.01.2014 року, в результаті чого для ДО «УААСП» настали значні негативні наслідки ( підстава: акт за результатами додаткової перевірки ДО «УААСП» від 23.09.2015 року). Рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 17.12.2015 року по справі № 2-8159/15 , визнано незаконним наказ про звільнення позивача з роботи, поновлено на роботі з 13.12.2015 року та стягнено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.10.2015 року по 17.12.2015 р. В задоволенні моральної шкоди, відмовлено. Наказом від 23.12.2015 року за №239-Н позивача було поновлено на займаній посаді на підставі рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 17.12.2015 року. Наказом № 240-Н від 24.12.2015 року позивача було звільнено з 24.12.2015 року з посади Генерального директора Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» згідно п. 8 ст.36 Кодексу законів про працю України через порушення законодавства та обов'язків, передбачених п.5.3. Контракту з ДСІВ від 17.01.2014 року, в результаті чого для ДО «УААСП» настали значні негативні наслідки (підстава: акт за результатами додаткової перевірки ДО «УААСП» від 23.09.2015 року, лист до Київської міської державної адміністрації від 24.09.2015 року за № 1-7/7618). Таким чином вбачається, що підставою для звільнення позивача з роботи стало саме невиконання умов контракту. Умови, які є підставою для звільнення за п.8 ст. 36 КЗпП України, викладені в п.5.3. Контракту. На правовідносини з приводу працевлаштування позивачки поширюються загальні норми законодавства про працю, а також особливості регулювання відносин щодо дії трудового договору визначені Контрактом. В даному випадку - це порядок і підстави звільнення. Як з самого Контракту випливає, так і діючим трудовим законодавством передбачено, що як на осіб, працюючих на умовах безстрокового трудового договору, так і на умовах контракту, розповсюджується законодавство про працю. Додатково до підстав звільнення, передбачених трудовим законодавством, для осіб, працюючих на умовах контракту, передбачені додаткові підстави для звільнення, передбачені самим контрактом. В такому разі звільнення і проводиться за п.8 ст. 36 КЗпП України. Так, згідно з п. 1.1 Контракту позивач взяла на себе обов'язки безпосередньо та через Дирекцію ДО «УААСП» здійснювати поточне управління (керівництво) ДО «УААСП», забезпечувати її статутну діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за ДО «УААСП» державного майна, а ДСІВ зобов'язувалася створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці позивачки. Пунктом 5.3. Контракту визначені підстави розірвання контракту з ініціативи Державної служби, у тому числі: а) у разі систематичного невиконання керівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього цим контрактом; б) у разі порушення керівником законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, в результаті чого для ДО «УААСП» настали значні негативні наслідки; в) у разі ліквідації ДО «УААСП». Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року, у тих випадках, коли крім додержання загальних вимог щодо порядку звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу згідно з чинним законодавством на звільнення певних категорій необхідна також згода відповідного органу, вона має бути і в тому випадку, коли за ст. 43-1 КЗпП допускається звільнення без згоди профспілкового органу підприємства, установи, організації (крім ліквідації). Якщо за погодженнями чинного законодавства у цих випадках згода відповідного органу має бути попередньою, суд бере до уваги лише таку згоду, оскільки іншого законом не передбачено. Відповідно до п.10 Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2013 року № 818, на який в своїх запереченнях посилається представник відповідача ДСІВ, у разі погодження головою місцевої держадміністрації пропозиції щодо погодження звільнення з посади керівника підприємства керівник центрального органу виконавчої влади видає у дводенний строк наказ про звільнення. Як вбачається з матеріалів справи, пропозиція щодо звільнення позивача з посади генерального директора ДО «УААСП» була направлена на погодження Голові Київської міської державної адміністрації Кличку В.В. за вихідним №1-7/7618 від 24.09.2015 року та стосувалася звільнення позивача відповідно до наказу № 156-Н від 13.10.2015 року, тобто попереднього звільнення позивача. В судовому засіданні встановлено та представником відповідача-1 не заперечувалося, що повторного звернення шляхом направлення пропозиції щодо звільнення позивача з посади генерального директора ДО «УААСП» здійснено не було. Таким чином, суд вважає, що відповідачем -1 не було дотримано процедури звільнення позивача з займаної посади, що встановлена Порядком, оскільки не було направлено погодження та відповідно видання такого наказу мало бути здійснено у дводенний строк після отримання відповідного погодження КМДА. Та обставина, що підстави звільнення позивача є аналогічним попередньому звільненню та за яким відповідач -1 отримав згоду голови КМДА, не звільняє відповідача-1 від дотримання вимог чинного законодавства щодо встановленої процедури погодження та звільнення з займаної посади позивача. За викладених обставин, наказ про звільнення позивача за №240-Н від 24.12.2015 року не можна вважати законним. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення" (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Згідно з положеннями ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до п.7 Постанови ПВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за №14 від 18.12.2009 року, визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК) ( 1618-15 ), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 17.12.2015 року , яке набрало чинності 01.03.2016 року встановлено незаконність наказу про звільнення позивача з підстав передбачених п.8 ст. 36 КЗпП України, не дотримання умов щодо порядку звільнення та не доведення причинно-наслідкового зв»язку між виконанням позивачем обов»язків, покладених контрактом, та подіями з якими відповідач пов»язував порушення умов Контракту, в т.ч. Актом за результатами додаткової перевірки Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» від 23.09.2015 року. Та обставина, що судом було встановлено відсутність причинно-наслідкового зв»язку між виконанням позивачем обов»язків покладених контрактом, та подіями з якими відповідач пов»язував порушення умов контракту, в т.ч. Актом за результатами додаткової перевірки ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» від 23.09.2015 року також було предметом розгляду апеляційної інстанції, яка підтвердила висновки суду першої інстанції щодо незаконності та недоведності усіх підстав, з якими відповідач-1 пов»язував звільнення позивача відповідно до наказу 156-Н від 13.10.2015 року. Зі змісту наказу про звільнення позивача за №240-Н від 24.12.2015 року встановлено, що підстави звільнення позивача з займаної посади є аналогічні наказу за № 156-Н від 13.10.2015 року, тобто яким була надана правова оцінка рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 17.12.2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 01.03.2016 року. Обставини щодо аналогічності підстав для звільнення позивача за оспорюваним наказом порівняно з попереднім, тобто за № 156-Н від 13.10.2015 року, відповідачами не заперечувалися. Доводи відповідача-2 про те, що судом не було надано правової оцінки усіх порушень, які зазначені у Акті додаткової перевірки від 23.09.2015 року, що також стали підставою для звільнення позивача відповідно до Наказу № 240-Н від 24.12.2015 року, суд вважає безпідставними та такими, що суперечать вимогам ст. 61 ЦПК України, оскільки в даному випадку відповідачем оспорюється обставини, які встановлені судовим рішенням, за участю тих самих осіб. Під час розгляду спору з'ясовує фактичні обставини, з якими пов'язувалось звільнення. Проте, інших фактичних обставин, з якими відповідач-1 пов»язував звільнення позивача з займаної посади за оспорюваним наказом, тобто відмінних від попереднього звільнення, не зазначено та при розгляді справи в суді, не встановлено. З огляду на викладене та приймаючи до уваги вимоги ст. 61 ЦПК України, ту обставину, що повторне звільнення позивача з займаної посади є аналогічним за підставами, з якими відповідач-1 пов»язує звільнення позивача порівняно з попереднім звільнення та яке в судовому порядку визнане незаконним, суд погоджуться з доводами позивача щодо незаконності Наказу № 240-Н від 24.12.2015 року про звільнення позивача з займаної посади з підстав передбачених п.8 ст. 36 КЗпП України. З огляду на викладене, суд вважає, що під час звільнення позивача не були дотримані умови щодо порядку, а також передбачені законом підстави звільнення, і представниками відповідачів не було доведено виконання ними всіх вимог закону під час звільнення позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З огляду на викладене вище, аналізуючи матеріали справи на відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку про визнання незаконним наказу Державної служби інтелектуальної власності України №240-Н від 24.12.2015 року про звільнення позивача з посади Генерального директора Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» та поновлення її на роботі на посаді Генерального директора Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» з 24.12.2015 року. За таких обставин, вимоги позивача в цій частині позову підлягають задоволенню. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд приходить до наступного висновку. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, при цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Відповідно до п.8 зазначеної постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про визнання незаконним наказу про звільнення позивача з займаної посади та поновлення на роботі, вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку є обґрунтованими. Враховуючи викладене, з відповідача ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» на користь позивача підлягає стягненню за вирахуванням суми прибуткового податку та інших обов'язкових платежів сума середнього заробітку в розмірі 66 364, 50 грн. за 74 робочих днів часу вимушеного прогулу за період з 24.12.2015 року по 12.04.2016 року, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 884, 86 грн., згідно з довідкою ДО «УААСП» про середню заробітну плату за останні два місяці ( 884, 86 грн.*74 робочі дні=66 364, 50 грн.). Відповідно до ст.88 ЦПК України пропорційно задоволеним вимогам, з відповідача-1 підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 487,20 грн., а з відповідача-2 у розмірі 1150, 84 грн.

Outcome: approved