Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, зазначивши, що вони з відповідачем зареєстрували шлюб 16.07.2006 року у виконкомі Кузьминецької сільської ради Гайсинського району Вінницької області, актовий запис №4. В період шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні. Позивач стверджує, що на протязі останніх півтора років стосунки між ними погіршувались, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних стосунків. Вони втратили почуття поваги один до одного. Вони перестали вести спільне господарство та проживати разом. В подальшому спільне життя неможливе, тому просив розірвати шлюб з відповідачкою. Крім того, просив визначити місце проживання їхнього спільного неповнолітнього сина [PERSON] з позивачем [PERSON] Свої вимоги мотивує тим, що він як батько дитини, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, розвитку, вважає, що він спроможний забезпечити його всім необхідним. Він любить свого сина. піклується про нього, крім того, позивач володіє інформацією про те, що відповідачка має намір виїзду закордон, тому свої позовні вимоги підтримує повністю. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, однак до суду подав заяву, в якій просив справу розглянути в його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Від стягнення понесених ним судових витрат відмовляється. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак надала на адресу суду заяву, в якій позов визнає та просить справу розглянути в її відсутність бажає залишитись на прізвищі [PERSON]. Визнання позову відповідачем не суперечить чинному законодавству та не порушує чиїх-небудь прав, свобод та інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони 16.07.2006 року зареєстрували шлюб у виконкомі Кузьминецької сільської ради Гайсинського району Вінницької області, актовий запис №4, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 16.07.2006 року.(а.с.12). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.07.2008 року, виданого на ім`я [PERSON], [INFO], батьками останньої записані [PERSON] та [PERSON].(а.с.13). Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Сторони шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть. Складність стосунків призвела до втрати між ними любові та поваги, що призвело до розпаду сім'ї. При таких обставинах, суд вважає, що мотиви та причини, які змусили позивача наполягати на розлученні досить важливі, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, а тому позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно ст. 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства". Судом встановлено, що батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). Встановлено, що малолітній [PERSON], проживає разом з батьком [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При визначенні місця проживання дитини суд також враховує наявність у батька сталого доходу та місця проживання, те, що за місцем проживання та роботи позивач характеризується позитивно. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до положень ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. В той же час, Декларацією прав дитини у принципі проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. При цьому суд в цій справі не встановив виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з батьком. Так, ч. 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відносини щодо місця проживання фізичної особи регулюються також Законом «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яким введений режим реєстрації фізичних осіб за місцем їх проживання або перебування. Слід звернути увагу, що положення ЦК щодо місця проживання дитини уточнюються положеннями Сімейного кодексу України, за змістом ст. 160 якого місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Положення даної статті передбачає право батьків дитини на визначення місця проживання дитини. Відповідно до ст. 161 СК України місцем проживання дитини є не конкретна адреса, не конкретний населений пункт, а визначення особи, з якою має проживати дитина. Це може бути один із батьків, баба, дід або інші родичі дитини, а також орган опіки та піклування. Тому в рішенні суду при визначенні особи, з якою має проживати дитина, не слід зазначати конкретну адресу. Враховуючи вищевикладене, те, що сторони дійшли згоди з приводу визначення місця проживання дитини, суд приходить до висновку, що позов в частині визначення місця проживання дитини підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved