Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до КС «Злагода» про захист прав споживача фінансових послуг, визнання дій такими, що порушують умови договорів, права та законні інтереси позивача, що призвело до утворення боргу, завдання матеріальної і моральної шкоди, стягнення боргу та моральної шкоди. В позовній заяві зазначено, що між позивачем і відповідачем укладено депозитний договір, за яким позивач вносить грошові кошти не депозитний рахунок спілки, а відповідач нараховує на них відсотки та повертає позивачу вклад за закінченням визначених умовами договору строків. Позивачем умови договору виконано у повному обсязі, однак відповідач з жовтня 2014 року припинив виплату щомісячних відсотків та не повертає позивачу суму вкладу за договором, чим створив позивачу перешкоду у вільному володінні, користуванні і розпорядженні своєю власністю. Такі дії відповідача негативно вплинули на життя позивача, заподіяли йому душевних страждань, спричинили дискомфорт, та завдали йому моральної шкоди, тому позивач просить суд визнати дії відповідача такими, що порушують умови договору, права та законні інтереси позивача, що призвели до утворення боргу, завдання матеріальної і моральної шкоди і стягнути з відповідача грошові кошти на загальну суму 915628,40 грн., які складаються з основної суми боргу, відсотків, інфляційних втрат, 3% річних, 5% упущеної вигоди та моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. Також позивач просив суд прийняти до уваги, що він являється споживачем фінансових послуг і дані правовідносини підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів». З підстав зазначених вище позивач звернувся до суду із даною позовною заявою. 05.03.2019 р. у даній справі відкрито провадження. Ухвалою суду від 07.05.2019 р. прийнято до розгляду уточнення до позовної заяви [PERSON] , згідно якого борг відповідача перед позивачем з урахуванням 3% річних, 5% упущеної вигоди та 50000,00 грн. моральної шкоди становить 997090,01 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовільнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Додатково суду пояснив, що відмовляється від вимоги про стягнення 3% річних, оскільки договором про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок передбачено виплату відсотків за вкладом, та просив суд стягнути з відповідача заборгованість з розрахунку на день ухвалення рішення суду. Представник відповідача КС «Злагода» в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав. Враховуючи вищезазначене та положення ч. 4 ст. 223 ЦПК України і ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.07.2013 р. між [PERSON] та КС «Злагода» укладено договір №2702Дв про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок (а.с. 38). Відповідно до п. 2.3. зазначеного вище договору, процентна ставка за Внеском встановлюється у розмірі 28.6% процентів річних. Додатковою угодою до договору №2702дВ про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок від 11.04.2014 р., внесено зміни до пункту 2.2.1 Договору №2702дВ про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок від 05.07.2013 р., а саме: процентна ставка за Внеском встановлюється у розмірі 31,1% процентів річних. Процентна ставка фіксована (а.с. 10). Згідно квитанцій до прибуткового касового ордера на виконання умов зазначеного вище договору, [PERSON] вніс до КС «Злагода» грошові кошти на загальну суму 295700,00 грн. (а.с. 11-15). З графіку розрахунків за договором №2702дВ про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок від 05.07.2013 р. вбачається, що станом на 05.07.2015 р. вклад [PERSON] у КС «Злагода» становить 295700,00 грн. та йому нараховано 125221,69 грн. відсотків (а.с. 16). Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач і третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Згідно ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» кредитні спілки є фінансовими установами, які в належному порядку зареєстровані та надають фінансові послуги. Пунктом 4 ч.1 ст. 4 Закону визначає фінансову послугу, зокрема, як послугу залучення фінансового активу із зобов`язанням щодо наступного його повернення. Водночас ст. 1 Закону України «Про кредитні спілки» визначає кредитну спілку як неприбуткову організацію, засновану фізичними особами, професійними спілками, їх об`єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об`єднаних грошових внесків її членів. Кредитна спілка є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг, передбачених цим Законом. Стаття 23 Закону регламентує належність внесків (вкладів) на депозитні рахунки та нараховані на них проценти членів кредитної спілки цим же членам цих же вкладів на праві приватної власності. Кожний член кредитної спілки має право одержати належні йому кошти, зазначені в частині першій цієї статті, у порядку і строки, які визначені відповідно до частини сьомої статті 10 цього Закону, статуту кредитної спілки або укладеними з членом кредитної спілки договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад); за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника; умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Згідно ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Враховуючи, що станом на день розгляду справи судом вклад за договором №2702дВ від 05.07.2013 р. в розмірі 295700,00 грн. основної суми, 492797,82 грн. заборгованості за відсотками позивачу [PERSON] не повернуто, суд дійшов висновку, що дії відповідача є такими, що порушують умови договору, права та законні інтереси позивача, що призвело до утворення боргу, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача суми неповернутого вкладу, та відсотків є обґрунтованими, і позов у даній частині підлягає задоволенню. Суд вважає, що не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 3% річних виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з того, що за договором №2702дВ про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок від 05.07.2013 р. з урахуванням додаткової угоди від 11.04.2014 р. встановлено фіксовану відсоткову ставку у розмірі 31,1% річних, вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних задоволенню не підлягає. Оскільки позивачу [PERSON] відповідачем КС «Злагода» заборгованість не повернуто, виходячи з положень ст. 625 ЦК України, на його користь слід стягнути 159293,59 грн. інфляційних втрат за період з 05.07.2015 р. по 03.07.2019 р. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Суд вважає за необхідне зазначити, що пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі відсутності порушення його права відповідачем. Звертаючись із вимогою про стягнення упущеної вигоди, позивач повинен здійснити точні розрахунки і підкріпити їх відповідними доказами, які безспірно підтверджували б їх розмір, однак цього позивачем зроблено не було. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивач не довів, що він гарантовано б отримав вигоду у розмірі 5% у тому випадку, якщо б відповідач повернув йому грошові кошти, а тому позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача упущеної вигоди в розмірі 5% не підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди суд зазначає, що поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Отже, виходячи з аналізу зазначених правових норм, суд дійшов висновку про те, що ні чинним законодавством ні договором, укладеним [PERSON] та КС «Злагода» не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з неповерненням кредитною спілкою грошових коштів переданих на депозит, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. Аналогічну позицію висловив і Верховний Суд України у постанові від 24 лютого 2016 р. у справі № 6-1790цс15. Крім того, суд вважає за доцільне зазначити, що позивачем [PERSON] не надано жодного належного, допустимого та достовірного доказу в розумінні ст. ст. 77-79 ЦПК України на підтвердження того, що відповідач завдав йому моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з КС «Злагода» на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 9130,11 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved