Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Національного університету водного господарства та природокористування про стягнення заборгованості по заробітній платі. В позовній заяві позивач вказує на те, що наказом Національного університету водного господарства та природокористування від 11.06.2012 року К № 172 з ним були продовжені трудові відносини на умовах строкового трудового договору на період з 30 червня 2012 року по 31 серпня 2017 року на повну ставку. Наказом К № 204 від 27.06.12 року йому були продовжені трудові відносини на умовах строкового трудового договору з 31 серпня 2012 року по 31 серпня 2017 року, як обраним за конкурсом, на повну ставку. Наказом від 16.09.2013 року № 372 на підставі поданої заяви, його переведено з 01.09.2013 року по 31.08.2014 року в межах строкового трудового договору доцентом кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем розміром ставки 0,2. Наказом К № 484 від 12 листопада 2013 року його було переведено в межах строкового трудового договору з 01 листопада 2013 року по 31 серпня 2014 року на посаду доцента на 0,3 ставки цієї ж кафедри в межах строкового трудового договору. 24 жовтня 2014 року наказом К № 662 його було звільнено з займаної посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, не погодившись з діями адміністрації НУВГП він звернувся до суду. На підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2015 року, наказом К № 120 від 25.02.2015 року його поновлено на посаді доцента кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем Національного університету водного господарства та природокористування з 25 жовтня 2014 року на повну ставку. Оскільки накази К № 372 від 16.09.2013 року та К № 384 від 12.11.2013 року були укладені в межах строкового трудового договору на період з 30 червня 2012 року по 31 серпня 2017 року, він після 31.08.2014 року повинен був працювати на повну ставку до завершення строкового трудового договору. Однак адміністрацією університету за час коли справа розглядалась в Рівненському міському суді не була нарахована заробітна плата в повному обсязі, а лише з розрахунку 0,3 ставки. Таким чином адміністрація НУВГП не донарахувала йому заробіток в розмірі повної ставки з 01 вересня 2014 року по 25 лютого 2015 року згідно умов строкового трудового договору. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю з підстав наведених в позовній заяві та просив стягнути з Національного університету водного господарства та природокористування на його користь 26241,92 гривню заробітної плати з розрахунку повної ставки доцента кафедри водогосподарського будівництва та гідромеліоративних систем з 01.09.2014 року по 25.02.2015 року. Представник Національного університету водного господарства та природокористування в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав та вказав, що [PERSON] виплачувалась заробітна плати з розрахунку 0,3 ставки, оскільки він виконував роботу неповний робочий день, а забезпечити йому можливість працювати на повну ставку не було можливості, оскільки навчальний план на той момент був затверджений і прийнятий до виконання. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши всі обставини справи, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши докази, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі Наказу ректора Національного університету водного господарства та природокористування від 11.06.2012 року К № 172 працював доцентом кафедри водогосподарського, промислового та цивільного будівництва, як обраний на посаду за конкурсом, на умовах строкового трудового договору на період з 30 червня 2012 року по 31 серпня 2017 року на повну ставку. Під час дії даного наказу за заявою [PERSON] від 10 вересня 2013 року про переведення його на 0,2 ставки на період 2013-2014 навчальний рік, Наказом від 16.09.2013 року № 372 [PERSON] було переведено, з 01.09.2013 року по 31.08.2014 року, в межах строкового трудового договору доцентом кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем з розміром ставки 0,2. Наказом К № 484 від 12 листопада 2013 року [PERSON] було переведено в межах строкового трудового договору з 01 листопада 2013 року по 31 серпня 2014 року на посаду доцента на 0,3 ставки цієї ж кафедри в межах строкового трудового договору. 24 жовтня 2014 року наказом К № 662 [PERSON] було звільнено з займаної посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. На підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2015 року, наказом К № 120 від 25.02.2015 року [PERSON] поновлено на посаді доцента кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем Національного університету водного господарства та природокористування, з 25 жовтня 2014 року на повну ставку. Крім того, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2015 року по справі № 569/20223/14ц з Національного університету водного господарства та природокористування на користь [PERSON] було стягнуто 5948,49 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення суду в частині стягнення 5948,49 гривень відповідачем виконано. Аналізуючи накази К № 372 від 16.09.2013 року та К № 384 від 12.11.2013 року судом встановлено, що вони носили тимчасовий характер, термін їх дії закінчився 31.08.2014 року. Враховуючи те, що представником відповідача не надано інших наказів, які б підтверджували законність виплати [PERSON] заробітної плати з розрахунку 0,3 ставки, суд вважає доведеним той факт, що з 01.09.2014 року [PERSON] мав працювати і отримувати заробітну плату виходячи з повної ставки. Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно статті 97 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Згідно ст. 24 Закону України „Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені у колективному договорі, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Згідно статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З представленого позивачем розрахунку судом встановлено, що [PERSON] вихідні дані для розрахунку були взяті з довідки № 101 від 11.02.2015 року. За вересень 2014 року йому нарахована заробітна плата 1635,95 грн. Середньоденний заробіток складає: 1636,95/30 днів = 54,56 грн. Час вимушеного прогулу становить: (01.09.2014 - 25.02.2015 ) = (30 + 31+30 + 31+31+24) =177 днів. Заробітна плата за час вимушеного прогулу при повній ставці посадового окладу складає: (54,56 х 177)/0,3 = 32190,40 грн. Таким чином, загальна сума відшкодування складає - 32190,40 грн. З цієї суми відрахована сума заробітної плати 5948,49 грн., яка виплачувались згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2015 року по справі № 569/20223/14ц. Таким чином, загальна сума до виплати складає: 32190,40 грн. - 5948,49 грн. = 26241,91 гривень. За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути з Національного університету водного господарства та природокористування на користь [PERSON] компенсацію в розмірі середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, в період з 01.09.2014 року по 25.02.2015 року в сумі 26241,91 гривень. Згідно ч. 3 статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного, у відповідності до ст. 43 Конституції України, ст. 97, 116, 117, Кодексу законів про працю України, ст. 24 Закону України „Про оплату праці", ст. ст. 10, 60, 88, 130, 212, 213, 215 ЦПК України суд, -

Outcome: approved