Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області про визначення місця проживання дитини. Позивач вказує, що з відповідачкою по справі він уклав шлюб 08.06.2010 році в відділі реєстрації актів цивільного стану по м.Ізюму Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області актовий запис № 83. До шлюбу вступив вперше. Від подружніх стосунки мають спільну дитину [PERSON] [INFO], котра мешкає на цей час разом позивачем. [PERSON] подав позов до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області про розірвання шлюбу з відповідачкою. До терепішнього часу сторони згоди не дійшли. На даний час позивачу стало відомо, що [PERSON] фактично не займається дитиною, мешкає в м.Ізюмі у співмешканця, систематично зловживає спиртними напоями, а тому він був змушений в інтересах дитини забрати дитину жити до себе в [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилася, надала заяву, де позовні вимоги визнала у повному обсязі, просила справу розглядати без її участі. Представник органу опіки та піклування Ізюмської райдержадміністрації Прокопчук І.В. надав до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Вивчивши надані письмові докази, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 18.10.2010 року [PERSON] є батьком [PERSON], яка народилася [INFO].(а.с.10). Висновком органу опіки та піклування при Ізюмській райдержадміністрації від 05.09.2017 року передбачено за доцільне проживання малолітньої [PERSON],[INFO] в сім`ї батька [PERSON], мешканця с. Довгеньке Ізюмського району Харківської області. (а.с.11). Частиною 1 ст. 150 СК України визначені головні напрями виховного процесу, який мав би зосереджуватися на основних суспільних цінностях повазі до інших людей, любові до членів своєї сім`ї, родини. Брак любові у дитячі роки це духовний дисбаланс на усе життя. Згідно ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Частиною 1 ст.161 Сімейного Кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір к ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батька до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Крім цього, принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 29.11.1959 року, передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір'ю. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016р. у справі №6-2445цс16. Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. З огляду на викладене, враховуючи, що позивач не має протипоказань щодо проживання з донькою, має можливість утримувати малолітню дитину матеріально, позитивно характеризуються за місцем проживання, суд приходить до висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] з її батьком [PERSON]

Outcome: approved