Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

23 лютого 2017 року позивачка звернулась з позовною заявою про визнання [PERSON] такою, яка втратила право користування жилою квартирою. На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що вона є власником житлового приміщення - квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі продажу від 09.12.1996 року. У вказаному житловому приміщенні зареєстрована відповідачка [PERSON], вона є її онукою, але вона фактично з 2014 року у квартирі не проживає; мешкає за іншою адресою по [ADDRESS]. Позивач здійснює виконання обов'язків щодо утримання зазначеної квартири в належному стані, виконує інші обов'язки, пов'язані з використанням нерухомості; не скасована реєстрація відповідачки за колишнім місцем проживання порушує житлові права позивача відповідно до ст.383 ЦК України. З огляду на це, позивач змушений звернутись за захистом своїх прав до суду. Позивач була повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи судом (а.с.17), однак для участі в судовому засіданні не прибула, надала заяву про розгляд справи без її участі(а.с. 20), підтримала заявлені позовні вимоги, наполягає на їхньому повному задоволенні, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідача [PERSON] було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи; відповідачка в судове засідання не прибула, але надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги позивачки визнала у повному обсязі(а.с.21). Враховуючи, що розгляд справи відбувається у відсутність сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось згідно зі ст. 197 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали по справі, встановив наступні обставини і визначив відповідні до них правовідносини. На підставі договору купівлі-продажу від 09.12.1996 року, зареєстрованого в реєстрі під № 3350, та посвідченого приватним нотаріусом Краснолиманського нотаріального округу Адамовичем В.І., [PERSON] придбала у власність квартиру за адресою [ADDRESS] (а.с.10). Згідно з довідкою КП"БТІ" від 20.12.2017 року, право власності на вказану квартиру зареєстроване на ім'я [PERSON].(а.с.11). [PERSON] зареєстрована за місцем проживання у цьому житловому приміщенні, що підтверджено довідкою виконкому Лиманської міської ради Донецької області від 20.02.2017 року № 2373/18-08(а.с.19). Відповідачка фактично не проживає у квартирі більше двох років, проте залишається зареєстрованою; вона є членом родини позивача, її онукою. Відповідачка за вказаною адресою тривалий час не мешкає, не користується житлом, не зберігає в приміщенні належне їм майно(а.с.12). Відповідачка фактично змінили місце проживання, однак дотепер не припинила попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України. Позивач здійснює виконання обов'язків щодо утримання зазначеної квартири в належному стані, виконує інші обов'язки, пов'язані з використанням нерухомості. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(ст. 391 ЦК України). Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, з 16.12.1996 року у позивачки виникло право власності на квартиру за адресою [ADDRESS], на підставі договору купівлі- продажу від 09.12.1996 року, зареєстрованого в реєстрі під № 3350, що є чинним і сторонами не оспорюється. Відповідач протягом тривалого часу користувалася вказаним житловим приміщенням, але вже більше двох років відсутня за адресою реєстрації. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частин 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання відповідачем позову, не суперечить закону, і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приймає диспозитивне розпорядження відповідача та вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. З огляду на це, суд вважає вимоги позивача стосовно визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтованими і приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог.

Outcome: approved