Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що18.05.2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2580, де за цим договором відчужувач - [PERSON] передав, а набувач - [PERSON] отримала у власність на умовах договору домоволодіння [ADDRESS] в м. Дніпропетровську. Однак рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2013 року, яке було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2014 року, та яке набрало законної сили, укладений між [PERSON] та [PERSON], договір довічного утримання було визнано недійсним. Позивач вказує, що 17 лютого 2000 року [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно цього заповіту [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті заповідав своїй дружині [PERSON]. [INFO] року [PERSON] помер а відтак, і з врахуванням обставин встановлених вказаним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із 1/2 частини будинку № 5 з господарськими спорудами і з 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0614 га, які належали йому на праві власності і які розташовані по [ADDRESS] м. Дніпропетровську. Окрім цього, далі позивач зазначає, що на момент смерті [PERSON], його дружина [PERSON] постійно проживала і була зареєстрована в жилому будинку, у зв'язку з чим, вона звернулася до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка. Однак, одержати свідоцтво про право власності за заповітом не змогла, оскільки право власності на будинок на той час було зареєстровано за [PERSON] (далі - Відповідач -2) на підставі недійсного договору довічного утримання. Позивач також вказує, що 27 вересня 2010 року [PERSON] склала заповіт на користь позивача, який зареєстровано за № 3307 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], а [INFO] року померла, і після її смерті відкрилась спадщина, яка складається із будинку № 5 з господарськими спорудами і земельної ділянки площею 0,0614 по [ADDRESS] м. Дніпропетровську. Позивач зазначає, що вона, [PERSON], звернулася 06.06.2011 року з відповідною заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, однак органом нотаріату їй було відмовлено у видачі відповідного свідоцтва про право на таке спадкове майно. У зв'язку з вищевикладеним, позивач, змушена звернутися до суду та просити суд визнати за нею, [PERSON], у порядку спадкування за заповітом право власності на домоволодіння [ADDRESS] в м. Дніпропетровську та земельну ділянку площею 614 кв.м. за адресою: [ADDRESS] В судове засідання, призначене для розгляду справи по суті, позивач не з'явилася, надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчить повідомлення підприємства поштового зв'язку про вручення судової повістки, причини неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань до суду не находило. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], у судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв чи клопотань від такої особи до суду не находило. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, надали суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, просять винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на нижчевикладене. Так, судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 20 лютого 1949 року. Означений шлюб було припинено внаслідок смерті одного із подружжя. Зокрема, із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що [INFO] року помер [PERSON] (а.с. 24). Судом встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] в м. Дніпропетровську належало [PERSON] на підставі договору про право забудови 02.07.1956 року за реєстровим номером 2/27778, зареєстрованого 24 березня 2010 року у Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради та записаному в реєстрову книгу за номером 469 (а.с. 197). Судом також встановлено, що вказана земельна ділянка по [ADDRESS] в м. Дніпропетровську належала [PERSON] на праві власності. Набуття права власності на таке нерухоме майно відбулося в порядку приватизації (безоплатної передачі) земельної ділянки, про що Дніпропетровською міською радою народних депутатів на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів № 1535/7 від 24.10.1996 року, було видано державний акт на право приватної власності на землю серії ДП № 001461 81217003, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1461. Відповідно до обставин, встановлених рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2013 року, яке було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2014 року, вказане домоволодіння та означена земельна ділянка були сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. Означені обставини є для суду приюдиційними в силу вимог ст. 61 ЦПК України, адже вони встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2013 року, яке набуло чинності у встановленому законом порядку, у зв'язку із чим такі обставини не підлягають доказуванню під час розгляду даної цивільної справи по суті. Судом також встановлено, що 18 травня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання (догляду), який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], і зареєстрований у реєстрі під № 2582 (а.с.22-23). Відповідно до п. 1.1. спірного договору довічного утримання [PERSON], як відчужувач передав, а відповідач [PERSON], як набувач отримала у власність на умовах цього договору домоволодіння [ADDRESS] На земельній ділянці розташовані: А-1 житловий будинок, житловою площею 60,2 кв.м,, загальною площею 94,3 кв.м.; Б - літня кухня, б, Г, Д - сараї, В - гараж, Л, Е - вбиральні,. Ж - душ, цегла; З - навіс; 1-9, І - споруди та земельну ділянку площею 0,0614 (нуль цілих шістсот чотирнадцять десятитисячних) га, кадастровий № 1210100000:08:588:0006, що розташована на території Ленінського району м. Дніпропетровська по [ADDRESS] надану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Матеріалами справи підтверджено, що вказаним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2013 року, яке згодом було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2014 року, було визнано договір довічного утримання (догляду) від 18 травня 2010 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2591 недійсним. Також означеним рішенням було встановлено факт належності на праві власності [PERSON] ? частки домоволодіння [ADDRESS] та ? частки земельної ділянки площею 0,0614 (нуль цілих шістсот чотирнадцять десятитисячних) га, кадастровий № 1210100000:08:588:0006, що розташована на території [ADDRESS] Таким чином, суд доходить висновку, що інша 1/2 частина домоволодіння [ADDRESS] та 1/2 частка земельної ділянки, що розташована на території Ленінського району м. Дніпропетровська по [ADDRESS] до моменту смерті належала [PERSON], а відтак таке майно входило до спадкової маси, що утворилась після смерті зазначеної особи. Матеріалами даної цивільної справи підтверджено, що за своє життя, а саме 17 лютого 2000 року [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] відповідно до змісту якого на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті така особа заповідала своїй дружині [PERSON]. Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] звернулась до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка відповідно до вимог ст.ст. 1268-1270 ЦК України. Однак, за своє життя свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказане майно не отримала. Відповідно до вимог ч. 3. 1296 відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Судом встановлено, що [INFO] року [PERSON] померла (а.с. 139). Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Аналіз цивільного законодавства в контексті права на спадкування свідчить, що успадковуються виключно ті права та обов'язки, які виникли та належали спадкодавцеві ще за життя; до складу спадщини входять права та обов'язки, які не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. Оскільки матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] прийняла спадщину у вигляді 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] та 1/2 частки земельної ділянки, що розташована на території Ленінського району м. Дніпропетровська по [ADDRESS], і вказаним судовим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2013 року встановлено, що за життя [PERSON] належали на праві власності інші 1/2 частина домоволодіння № 5, та 1/2 частки земельної ділянки, що розташована на території Ленінського району м. Дніпропетровська по [ADDRESS], то суд доходить висновку, що після смерті [PERSON] відкрилась вже спадщина на означене домоволодіння та земельну ділянку в цілому. Судом також встановлено, що 27 вересня 2010 року [PERSON] склала заповіт, який зареєстровано за № 3307 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до змісту якого на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті така особа заповідала позивачеві по справі. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб незалежно від сімейних відносин. У відповідності до вимог частин 1, 3 статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі , із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, наведений порядок дотримано при посвідченні вказаних заповітів. Укладені заповіти відповідають вимогам Закону, оскільки складені у письмовій формі та посвідчені службовою особою визначеною ст.1251 ЦК України. За положеннями ст.ст.1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Із урахуванням норм ст.1296 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.05.2008 р., № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством; за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину. вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають; у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом також встановлено, що спадкова справа № 145/2010 після смерті спадкодавця [PERSON] була заведена, та перебуває в провадженні приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], що підтверджується інформаційною довідкою зі спадкового реєстру № 38927051 від 18.11.2014 року. Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що 03.07.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] була видана письмова постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії у вигляді видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачеві [PERSON], на домоволодіння та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: м. Дніпропетровську, [ADDRESS]. Таким чином, суд доходить висновку, що в даному випадку у позивача відсутні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Таким чином, з огляду на вказані вимоги закону та встановлені судом фактичні обставини справи, суд вважає позовні вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання за позивачем [PERSON], права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] померлої [INFO] року, на домоволодіння № 5, та 1/2 частки земельної ділянки, що розташована на території Ленінського району м. Дніпропетровська по [ADDRESS]. Визнаючи таке речове право суд враховує також і те, що оглядом технічного паспорту, об'єктів самочинного будівництва на території означеного домоволодіння не виявлено, будь-яких інших спадкоємців, які б звернулись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, та таких які б мали право на обов'язкову долю у вказаній спадщині, судом не встановлено. Суд також зауважує, що відповідачі, будучи належним чином повідомлені про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з'явилися, заперечень на позов та доказів на їх обґрунтування суду не надали, що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів також слід стягнути на користь позивача судові витрати, що були ним понесені, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: судового збору у розмірі 497 грн. 09 коп. із кожного відповідача окремо.

Outcome: approved