Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

26 січня 2015 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на слідуючі обставини. 25 січня 2005 року [PERSON], який є батьком позивача по справі, зробив заповіт на його ім'я у Борисівській сільській раді Татарбунарського району Одеської області, яким заповів останньому Державний акт на право приватної власності на землю. Після смерті спадкодавця, позивач своєчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом, але нотаріус повідомив йому, що заповіт не відповідає вимогам закону, оскільки при його вчиненні не зазначено точного часу вчинення нотаріальної дії, крім того, спадкодавець заповів йому Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, а не саму земельну ділянку, тобто заповіт не відповідає вимогам ч.4 ст.203 та ч.1 ст.1247 ЦК України. За таких обставин, позивач звернувся з вказаним позовом до суду про визнання за ним права власності на земельну ділянку по праву спадкування по заповіту, оскільки в установленому законом порядку отримати свідоцтво про право на спадщину по заповіту він позбавлений можливості. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, але направили до суду заяву з проханням справу заслухати у їх відсутність, повністю підтримуючи позовні вимоги. Представник Борисівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області направив до суду заяву з проханням заслухати справу у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує, вважаючи їх обґрунтованими та законними. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 09.07.2014 року (а.с.6) [PERSON] помер [INFO] року. Із заповіту від 25.01.2005 року (а.с.5) слідує, що позивач є спадкоємцем по заповіту на належний спадкодавцю [PERSON] Державний акт на право приватної власності на землю ІІ-ОД №027914. У вказаному документі не зазначено час його складання. Копією Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №027914 від 13.07.2004 року (а.с.9-10) підтверджується, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 4,35 га, розташованої на території Борисівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, виділеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Як вбачається з витягу з технічної документації про визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки № В-284/2014 від 09.12.2014 року (а.с.11) вартість земельної ділянки площею 4,3456 га, що належить [PERSON] згідно Державного акту серії ІІ-ОД №027914 від 13.07.2004 року, складає 102664 грн. 73 коп. Із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.10.1973 року (а.с.8) слідує, що батьками позивача [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON]. З листа нотаріуса від 16.12.2014 року (а.с.7) вбачається, що позивачу було відмовлено в прийнятті заяви про відкриття спадкової справи у зв'язку з тим, що при вчиненні заповіту не вказано точного часу його вчинення, та, відповідно заповіту спадкодавець заповів не земельну ділянку, а Державний акт, тобто заповіт не відповідає вимогам ч.4 ст.203 та ч.1 ст.1247 ЦК України. Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 10.02.2015 року (а.с.24) повідомляється, що за результатами пошуку спадкової справи після померлого [INFO] року [PERSON] - інформація відсутня. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків /спадщини/ від фізичної особи, яка померла /спадкодавця/, до інших осіб /спадкоємців/. Частина перша статті 1223 ЦК України передбачає право на спадкування осіб, визначених у заповіті. Згідно ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. В силу ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її. Відповідно до ч.4 ст.203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Інструкцією "Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", затвердженої наказом Міністерства юстиції від 03.03.2004 року №20/5 та ст.1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складання заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. У судовому засіданні з достовірністю встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем по заповіту після смерті свого батька [PERSON], однак отримати свідоцтво про право на спадщину через нотаріальну контору він не має можливості у зв'язку з тим, що вищевказаний заповіт не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки в ньому не зазначений точний час його вчинення, а також вказано, що спадкодавець заповів не земельну ділянку, а Державний акт на право приватної власності на землю, що є помилкою. Однак, враховуючи, що воля спадкодавця [PERSON] була зафіксована письмовим доказом-заповітом, в якому зазначено, що він заповів за життя позивачу земельну ділянку, що не заперечує відповідач в наданій до суду заяві (а.с.20), заповіт внесений в спадковий реєстр і ніхто з часу смерті спадкодавця заповіт не оспорював, спадкову справу не відкривав (а.с.24), суд вважає, що за [PERSON] може бути визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 4,35 га, розташовану на території Борисівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, яка належала на праві приватної власності його батьку [PERSON], згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №027914 від 13.07.2004 року.

Outcome: approved