Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

17 липня 2017 року позивачка [PERSON], звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] В обґрунтування своїх вимог вказувала, що їй належить житловий будинок [ADDRESS] [PERSON] є її братом та зареєстрований в її будинку зі згоди її батьків в 2004 році. З 2009 року відповідач не проживає в будинку без поважних причин, спірним житлом не цікавиться, за комунальні послуги та утримання будинку не сплачує, через що вона змушена нести додаткові витрати з його утримання. Будь-яких перешкод у користуванні житлом відповідачу вона не чинила. Він покинув територію України та виїхав до Данії на постійне місце проживання, на даний час місце його проживання їй невідоме. Зазначила, що реєстрація відповідача у спірному житловому будинку позбавляє її, як власника можливості користуватися своїм майном у спосіб, що відповідає її інтересам. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з'явились. Позивач у позовній заяві зазначила, що просить розглядати справу за її відсутності та подала щодо цього окрему заяву. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи судом повідомлений належним чином відповідно до вимог ч.9 ст. 74, ч.9 ст. 76 ЦПК України з розміщенням оголошення щодо розгляду даного позову. За вищевказаного, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги обґрунтовано та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Так, житловий будинок [ADDRESS] відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єкта нерухомого майна № 61560728 від 167.06.2016 року, належить [PERSON] на підставі рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 05.11.2015 року, реєстрація проведена на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 30039710 від 14.06.2016 року (а.с. 7). Як вбачається з довідки виконавчого комітету Михайло-Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області № 642 від 20.06.2017 року в даному житловому будинку зареєстровані: позивачка, її мати - [PERSON], син - [PERSON] та брат - відповідач [PERSON] з 12.06.2004 року (а.с. 8). За даними акту про не проживання від 05.10.2017 р., за адресою: [ADDRESS] відповідач [PERSON] зареєстрований, але не проживає у даному житловому будинку з 2009 року. Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. У пункті 39 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що до відносин членів сім'ї з приводу надання права на користування житлом власника - одного з членів сім'ї застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї суд враховує, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України - сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Окрім того, відповідно до п.5 ч. 1 ст. 406 ЦК - сервітут може бути припинено у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Я встановлено в ході судового розгляду, відповідач не використовують надане йому право щодо житлового сервітуту з 2009 року. Більш того, виникнення додаткових витрат з утримання житла, а саме: сплати комунальних послуг за зареєстровану у квартирі позивача особу - відповідача у справі, який в свою чергу допомоги в утриманні вказаного майна не надає, має істотне значення, адже покладають на позивача, додаткові і невиправдані витрати з утримання її майна. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача належить стягнути суму судового збору в розмірі 640 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved