Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за заповітом, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 07 червня 2016 року померла його тітка [PERSON], яка на момент смерті була зареєстрована та проживала за адресою - Донецька область м. Миколаївка вул. Музична ( колишня Пархоменко) [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на нерухоме майно, а саме: на однокімнатну квартиру [ADDRESS] ( колишній вул. Пархоменко) в м. Миколаївка Донецької області. За життя, а саме 23 серпня 2012 року [PERSON] було складено Заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої Слов»янської державної нотаріальної контори, в.о. державного нотаріуса Миколаївської державної нотаріальної контори Донецької області [PERSON], який зареєстрований в реєстрі за № 1166. Згідно Заповіту [PERSON] все своє майно, де б воно не знаходилося, на що вона за законом мала право і що їй належало на день смерті заповіла йому [PERSON], [INFO]. Після смерті [PERSON] залишилася нерухомість однокімнатна квартира [ADDRESS] ( колишній вул. Пархоменко) в м. Миколаївка Донецької області. Однак, правовстановлюючи документи на вказану квартиру після смерті [PERSON] були відсутні. Після смерті [PERSON] у неї залишилися рідні: сестра- Галдіна [PERSON], яка є його матір»ю, та брат [PERSON]. Вказані родичі не є особами на яких, згідно ст. 1241 ЦК України поширюється право на обов»язкову частину у спадщині. 15 серпня 2016 року він звернувся до державного нотаруса Миколаївської державної нотаріальної контори Донецької області Берзінь [PERSON] з заявою про прийняття спадщини. 13 грудня 2016 року державний нотаріус Миколаївської державної нотаріальної контори Донецької області Берзінь [PERSON] винесла Постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, згідно якої йому було відмовлено в видачі Свідоцтва про право на спадщину за Заповітом після смерті [PERSON] у зв»язку з тим, що ним нотаріусу не були надані документи, що підтверджують власність будь-якого спадкового майна на ім»я померлої, у тому числі правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] ( колишній Пархоменко) м. Миколаївка Донецької області. Згідно Довідки, наданої КП «Бюро технічної інвентаризації м. Слов»янська» № 3548-3/0,45/01 від 23 грудня 2016 року об»єкт нерухомого майна однокімнатна квартира, розташована за адресою- Донецька область [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON], правовстановлюючий документ Свідоцтво про право власності на житло, видане Слов»янською державною районною електростанцією 25 лютого 1994 року, дата реєстрації 04 березня 1994 року, номер запису 583 в Книзі 2. Таким чином, право власності померлої [PERSON] підтверджено відповідними документами та не оспорюється, проте оригінали правовстановлюючих документів на квартиру відсутні, у зв»язку з чим йому відмовлено в видачі Свідоцтва про право на спадщину. Оскільки він фактично прийняв спадщину, є всі підстави для визнання за ним права власності на вказане спадкове майно. Просить суд визнати за ним право власності на однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою- Донецька область [ADDRESS], яка належала на праві власності [PERSON], в порядку спадкування за Заповітом після смерті [PERSON], яка померла 07 червня 2016 року. Позивач [PERSON] до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи ( а.с. 21). 06 січня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з Заявою, в якій просить суд розглянути справу без його участі, та задовольнити його позовні вимоги ( а.с. 22). Представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON], який діє на підставі Договору про надання юридичних ( адвокатських) послуг від 19 грудня 2016 року ( а.с.16-17) до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи ( а.с. 21). 06 січня 2017 року адвокат [PERSON] звернувся до суду з Заявою, в якій просить суд розглянути справу без його участі, та задовольнити позовні вимоги [PERSON] ( а.с. 23). Відповідач [PERSON] до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить Повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с. 22). 06 січня 2017 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з Заявою, в якій просить суд розглянути справу без його участі, та задовольнити позовні вимоги [PERSON] ( а.с. 24). Суд, розглянувши подані заявником документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за заповітом підлягають задоволенню повністю з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у різі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав є визнання права. В судовому засіданні встановлено, що 07 червня 2016 року у місті Миколаївка Донецької області померла тітка позивача [PERSON] [PERSON] ( а.с. 5). До часу своєї смерті [PERSON] проживала та була зареєстрована у [INFO] ( колишня Пархоменко) [ADDRESS]. 23 серпня 2012 року [PERSON] було складено Заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої Слов»янської державної нотаріальної контори, в.о. державного нотаріуса Миколаївської державної нотаріальної контори Донецької області [PERSON], який зареєстрований в реєстрі за № 1166. Згідно Заповіту [PERSON] все своє майно, де б воно не знаходилося, на що вона за законом мала право і що їй належало на день смерті заповіла позивачу [PERSON], [INFO] ( а.с.6). Після смерті [PERSON] залишилася нерухомість однокімнатна квартира [ADDRESS] ( колишній вул. Пархоменко) в м. Миколаївка Донецької області. Однак, правовстановлюючи документи на вказану квартиру після смерті [PERSON] були відсутні. Після смерті [PERSON] у неї залишилися рідні: сестра- Галдіна [PERSON], яка є його матір»ю, та брат [PERSON]. Вказані родичі не є особами на яких, згідно ст. 1241 ЦК України поширюється право на обов»язкову частину у спадщині. 15 серпня 2016 року він звернувся до державного нотаруса Миколаївської державної нотаріальної контори Донецької області Берзінь [PERSON] з заявою про прийняття спадщини. Спадщина після смерті [PERSON] за даними спадкового реєстру відкрилася за заповітом. Спадкова справа в Україні після смерті [PERSON] за № 68/2016 заведена державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори [PERSON] за заявою [PERSON] про прийняття спадщини, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі ( а.с. 8). У склад спадкового майна після смерті [PERSON] входить квартира [ADDRESS] ( колишня вул. Пархоменко) в місті Миколаївка Донецької області, яка належала спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Слов»янською державною районною електростанцією 25 лютого 1994 року( а.с.11), що підтверджується Довідкою Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» № 3548-3/045/01 від 23 грудня 2016 року ( а.с. 10).. Спадкоємцем на дане спадкове майно після смерті [PERSON] за Заповітом є позивач [PERSON]. Спадщина вважається належною спадкоємцю з часу її прийняття. Таким чином позивач [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] відповідно до вимог діючого на час відкриття спадщини після її смерті законодавства. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Для отримання свідоцтва про право на спадщину за Заповітом після смерті [PERSON] позивач надав нотаріусу всі необхідні документи. Однак, Постановою державного нотаріуса Миколаївської державної нотаріальної контори Донецької області від 13 грудня 2016 року [PERSON] було відмовлено в видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] ( а.с.7). При цьому нотаріус послався на те, що ним не було надано правовстановлюючого документу на дане нерухоме майно квартиру [ADDRESS] ( колишня вул. Пархоменко) в місті Миколаївка Донецької області, зареєстрованого у встановленому порядку в державному реєстрі прав на нерухоме майно. Згідно до п.3.1 [PERSON] спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» «Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обгрунтовано відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Відповідно до ч.1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами : копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця». Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування». Згідно до [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» п.1 «Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обгрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі Свідоцтва про право на спадщину». Постановою нотаріуса від 13 грудня 2016 року [PERSON] було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за Заповітом після смерті спадкодавця у звязку з відсутністю зареєстрованого у реєстрі прав власності на нерухоме майно правовстановлюючого документу на квартиру [ADDRESS] ( колишня вул. Пархоменко) в місті Миколаївка Донецької області на імя спадкодавця ( а.с. 7). Пунктом 6 розділу 2 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов'язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, розроблених відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України N 614-VI від 1 жовтня 2008 року «Про внесення змін до Закону України "Про нотаріат"» із змінами, внесеними згідно із Законом N 5076-VI від 05.07.2012 р. та схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29.01.2009 року передбачено, що обовязковим документом, необхідним для видачі свідоцтва про право на спадщину є витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Тим самим пунктом передбачено, що за відсутності зазначеного вище витягу, нотаріус роз'яснює спадкоємцю про можливість вирішення зазначеного питання у судовому порядку. Аналогічні вимоги містяться у пункті 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 із наступними змінами та доповненнями. Статтею 18 ч. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 8 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 передбачено, що державна реєстрація права власності проводиться реєстратором при предявленні власником, у тому числі і документу, що посвідчує особу. Таким чином, отримання у теперішній час [PERSON] правовстановлюючого документу на квартиру та витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, тобто реєстрація у реєстрі прав власності на нерухоме майно права власності спадкодавця на квартиру [ADDRESS] ( колишня вул. Пархоменко) в місті Миколаївка Донецької області є неможливим. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Аналогічна норма міститься у п. 6 Постанови № 5 Пленуму [PERSON] Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК). Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України та п. 3.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 із наступними змінами та доповненнями незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщину, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Викладене також підтверджено і розясненням, наданим у п. 1 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, зі змісту якого вбачається, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке повязується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та/або не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Таким чином, спадкодавець [PERSON], набувши право власності на квартиру [ADDRESS] ( колишня вул. Пархоменко) в місті Миколаївка Донецької області на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Слов»янською державною районною електростанцією 25 лютого 1994 року отримала право власності на вказану квартиру, але не зареєструвала за собою це право. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. На час виникнення у первісного власника, спадкодавця [PERSON] обовязкова реєстрація права власності законодавством УРСР та України передбачена не була. Уперше обовязковість реєстрації права власності була введена ЦК України 2003 року та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який був прийнятий у 2004 році. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Враховуючи викладене, у склад спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] входить право власності на квартиру [ADDRESS] ( колишня вул. Пархоменко) в місті Миколаївка Донецької області. Позивач, як спадкоємець, який прийняв спадщину, має право на отримання цього нерухомого майна у власність. Правомірність і законність позовних вимог [PERSON] щодо визнання за ним права власності на спадкове нерухоме майно підтверджена розясненнями, наданими у п. п. 5, 6 Постанови № 5 Пленуму [PERSON] Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно з якими вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що …..незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (обєкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на обєкт нерухомого майна. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України та п. 3.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 із наступними змінами та доповненнями незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Викладене також підтверджено і розясненням, наданим у п. 1 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, зі змісту якого вбачається, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке повязується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та/або не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Відповідно до п. 3.3 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Як особа, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] позивач [PERSON] є її правонаступником. Однак його право не визнається, що є, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» правовою підставою звернення до суду, відповідно до вимог ст. 392 ЦК України. Умов для отримання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі в позивача немає, тому, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» його вимога про визнання права на спадщину підлягає судовому розгляду та підлягає задоволенню. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму [PERSON] Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. На підставі викладеного,

Outcome: approved