Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним договір оренди №561 від 01.11.2006 року земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,19 га, кадастровий номер 6323381200:14:000:0035, укладений між ним і Приватним аграрно-орендним підприємством «Промінь» та скасувати запис про державну реєстрацію права оренди ПАОП «Промінь» на вказану земельну ділянку. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в його власності знаходиться земельна ділянка, розміром 5,19 га, кадастровий №6323381200:14:000:0035, яка належить йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ІІ-ХР №059891 від 22.08.2001 року. 01.11.2006 року між ним та ПАОП «Промінь» був укладений договір оренди землі на 12 років. Після закінчення строку договору, на який він був укладений, ним був направлений до ПАП «Промінь» лист про повернення йому земельної ділянки, так як він не мав наміру продовжувати договір оренди. Він звернувся до Красноградського відділу Держгеокадастру та отримав витяг, в якому зазначено, що вищевказаний договір оренди укладений строком на 25 років. Однак він ніякого договору на 25 років не підписував, а тільки на 12 років, повноважень на підписання такого договору нікому не надавав. Про існування договору оренди землі №561 від 01.11.2006 року строком на 25 років він навіть не здогадувався, а дізнався лише з інформації, наданої з Реєстру прав на нерухоме майно. За таких обставин він вважає, що є усі підстави для визнання договору оренди №561 від 01.11.2006 року земельної ділянки недійсним. За клопотанням представника позивача по справі була призначена судова почеркознавча експертиза. Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №5370 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.Засл. проф. М.С. Бокаріуса № 7673 від 17.05.2019 року підпис від імені [PERSON] в договорі оренди земельної ділянки № 561, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. 08.08.2019 року представник відповідача ПАОП «Промінь» Четверик О.Г. , яка є фінансовим директором ПАОП «Промінь» подала до суду заяву про застосування позовної давності та пояснення-заперечення, в яких зазначила, що проти задоволення позову заперечує, оскільки позивач пропустив строки позовної давності. Пояснила, що позивач вказує, що 01.11.2006 року між ним та ПАОП «Промінь» був укладений договір оренди земельної ділянки строком на 12 років, в той час в матеріалах справи наявний лише договір оренди земельної ділянки №561 від 01.11.2006 року строком на 25 років. Він позивачем не підписаний, але до матеріалів справи долучено додаткові угоди від 10.06.2013 року, 01.12.2013 року, 01.12.2015 року, 01.12.2016 року про зміну до договору оренди земельної ділянки №561 від 01.11.2006 року, які підписані позивачем або йог осином, де вказано, що умови договору залишаються незмінними і сторони погоджують по них свої зобов`язання. Позивач за вказаними договорами своєчасно отримував орендну плату, але ніяких дій щодо оскарження свого порушеного права не здійснював, що свідчить про його погодження з умовами раніше укладеного договору оренди. З моменту підписання першої додаткової угоди позивачу стало відомо, про нібито порушення його права, у зв`язку з чим почався трирічний строк позовної давності на право звернення до суду з вимогою про захист своїх інтересів. Таким чином, строк позовної давності сплинув ще задовго до звернення позивача до суду, а отже є усі підстави для відмови у позові. Крім того, зазначила, що договір № 561, який оскаржується був підписаний сином позивача [PERSON] в його присутності строком на 25 років і всі істотні умови йому були відомі. Починаючи з 2013 року позивач особисто, або його син за дорученням підписував 10.06.2013 року, 01.12.2013 року, 01.12.2015 року, 01.12.2016 року додаткові угоди до договору № 561, які є невід`ємною частиною договору, що тим самим підтвердив по них зобов`язання. 21.08.2019 року від позивача [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення з яких вбачається, що посилання відповідача, що наче б то підприємство договори на 12 років не укладало і що відповідно йому було відомо, що договір укладено на 25 років є безпідставне, оскільки договір він підписував на умовах строку орендної плати на 12 років, про що і було вказано в даному договорі. А договір на 25 років, який ним оскаржується він не підписував, про що також зазначено у висновку експертизи, додаткові угоди також не підписував та нікого не уповноважував на їх підписання. Відносно клопотання про застосування строків позовної давності, він вважає позицію відповідача неаргументованою, оскільки він дізнався, що договір з ПАОП «Промінь» укладено на 25 років та ознайомився з ним лише в 2018 році, після чого і звернувся з листом до підприємства, а потім з позовом до суду. Сторони в судове засідання не з`явилися. Від представника позивача [PERSON] - адвоката Лобач С.А. до суду надійшла заява, згідно якої він позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача ПАОП «Промінь» адвокат Кадун П.В. надіслав до суду телефонограму, згідно якої проти позову заперечує та просить відмовити в його задоволенні враховуючи усні та письмові пояснення надані представниками ПАОП «Промінь» раніше, справу просить розглянути без участі представника підприємства. Суд, дослідивши матеріали справи та пояснення надані сторонами, вважає, що позов про визнання вищезазначеного договору оренди землі підлягає задоволенню з таких підстав. В ході розгляду справи, судом було встановлено, що відповідно до копії Державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ХР №059891 від 22.08.2001 року [PERSON] на лежить на праві власності земельна ділянка площею 5,19 га, кадастровий номер 6323381200:14:000:0035 (а.с.16). З договору оренди земельної ділянки №561 від 01.11.2006 року вбачається, що між [PERSON] та ПАОП «Промінь» укладено договір оренди земельної ділянки, строком на 25 років, починаючи з дати його реєстрації. Договір зареєстрований 23.03.2007 року за №040769800195 у Красноградському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» (а.с.11-13). 25.01.2018 року [PERSON] надіслав до ПАОП «Промінь» заяву про надання йому оригіналу вказаного договору оренди землі, оскільки він не підписував договір оренди строком на 25 років і нікого на його підписання не уповноважував (а.с.7). Відповідно до копії заяви від 30.01.2018 року [PERSON] звертався з проханням до ПАОП «Промінь» повернути йому земельну ділянку після закінчення строку дії договору в 2018 році (а.с.8) Приймаючи до уваги пояснення позивача про непідписання ним договору оренди земельної ділянки №561 від 01.11.2006 року, ухвалою суду від 21.03.2019 року було задоволено його клопотання та призначена почеркознавча експертиза до ХНДІСЕ М.С.Бокаріуса (а.с.29). Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №7673 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.Засл. проф. М.С. Бокаріуса від 17.05.2019 року підпис від імені [PERSON] в договорі оренди земельної ділянки № 561 , укладеного між [PERSON] та ПАОП «Промінь», зареєстрованому у Красноградському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у книзі державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 23.03.2007 за № 040769800195, розташований на зворотному боці третього аркуша документа, у графі «Орендодавець [PERSON] » виконаний не [PERSON] , а іншою особою (а.с. а.с. 55-58). Згідно письмового пояснення відповідача від 21.08.2019 року, він підтвердив, що вказаний договір не підписував, а представник відповідача ніяких зауважень чи пояснень з приводу даного висновку, не надав. Таким чином, судом встановлено, що підпис у спірному договорі оренди земельної ділянки №561 від 01.11.2006 позивачеві не належать, про що останній і зазначав в своєму позові. Будь-яких доручень іншій особі з повноваженнями на підписання даного договору від його імені, він нікому не надавав і не надано таких відповідачем. В той час представник ПАОП «Промінь» стверджує, що уклавши додаткові угоди до спірного договору оренди та отримуючи орендну плату, [PERSON] визнав умови спірного договору оренди №561 від 01.11.2006 року, на підтвердження чого надав копії додаткових угод від 10.06.2013 року, 01.12.2013 року, 01.12.2015 року, 01.12.2016 року між ПАОП «Промінь» та [PERSON] , якими були визначені зміни до договору оренди земельної ділянки №561 від 01.11.2006 року, щодо розмірів орендної плати, і зазначено, що інші умови вищевказаного договору залишаються незмінними і сторони підтверджують по них свої зобов`язання (а.с. 74-79). Однак позивач [PERSON] знову в своїх письмових поясненнях від 21.08.2019 року вказав, що жоден з підписів наявний в даних документах, йому не належить, оскільки будь-які додаткові угоди він не підписував. Такі твердження позивача не спростовані відповідачем, будь-яких клопотань з приводу належності підпису позивачу стороною відповідача, не заявлялося. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди земельної ділянки. Приймаючи рішення по суті спору суд керується такими нормативними актами. Так, статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За правилами п.1 ч.2 ст.11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року №161-XIV. Згідно зі ст.13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст.15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Згідно із ч.2 ст.15 Закону України «Про оренду землі» відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. На підставі ч.1 ст.14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі. За змістом ст.ст.18, 20 Закону України «Про оренду землі» укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Згідно з положеннями ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору, а вільне волевиявлення особи на вчинення правочину є обов`язковою умовою його дійсності. Набрання чинності договором оренди законодавець пов`язує із виникненням у орендаря права оренди після державної реєстрації такого договору в установленому законом порядку. Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно з ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)(ст. 215 ЦК України). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). В п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч.1 ст.236 ЦК України). Отже, позивач вищевказаний договір оренди земельної ділянки №561 від 01.11.2006 року не підписував і відповідно не було проявлено його вільного волевиявлення на укладення цього договору. Щодо твердження представників відповідача щодо пропущення позивачем строків позовної давності суд зазначає таке. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. В той час, враховуючи, що позивач не підписував договір оренди земельної ділянки №561 від 01.11.2006 року строком на 25 років, що підтверджено висновками експертизи, а додаткові угоди стосувались лише щодо змін у розмірі орендної плати, встановленої цим договором, суд не може вважати, що позивачу було відомо про умови вищевказаного договору оренди, в тому числі і про строк дії договору оренди, а отже він не знав порушення його прав і інтересів. Суд вважає, що не підписання [PERSON] договору оренди земельної ділянки позбавило його можливості дізнатися про порушення свого права на земельну ділянку, оскільки перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з часу укладення договору оренди чи отримання орендної плати, а з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права або особу що його порушила, бо саме по собі отримання плати не є свідченням обізнаності позивача з порушення його права. Зміст правочину становлять права та обов`язки, а оскільки особа договір не підписувала і, відповідно, не знала про такі права і обов`язки по договору, строк позовної давності слід рахувати з моменту коли особа довідалася про порушення свого права, а саме у 2018 року коли він отримав інформацію з Державного земельного кадастру та звернувся з заявами до ПАОП «Промінь»(а.с. 7,8,9). При цьому позивач зазначає, що додаткові угоди він також не підписував, а доказів на спростування цих тверджень відповідач не надав. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. На підставі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому відповідач будь-якого відзиву на позов, не надав. За таких обставин, суд вважає, що наявні усі підстави для визнання договору оренди земельної ділянки №561 від 01.11.2006 року, укладеного між [PERSON] та ПАОП «Промінь» недійсним. Однак суд вважає, що вимоги позивача про скасування реєстраційного запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрації договору оренди землі не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно вимог до ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У відповідності до приписів п.п.1 та 9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації та рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Отже, зі змісту вище зазначених положень закону вбачається, що записи до державного реєстру вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення суду про визнання недійсним договору оренди землі є самостійною підставою для скасування запису про державну реєстрацію договору оренди землі та при отриманні державним реєстратором рішення суду, що набрало законної сили, він зобов`язаний скасувати відповідний запис про державну реєстрацію прав. Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. За таких обставин понесені позивачем судові витрати необхідно стягнути з відповідача, а саме судовий збір в розмірі 704,80 грн. та витрати за проведення експертизи в розмірі 5652,0 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved