Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

16 березня 2017 року позивач звернулася в суд з позовом про визнання заповіту недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] року помер батько позивачів, який на момент смерті проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно у вигляді двохкімнатної квартири. 09 березня 2017 року [PERSON] діючи за довіреністю в інтересах [PERSON] та [PERSON], звернулася до Другої Криворізької державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті їх батька [PERSON]. Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] було відмовлено з тих підстав, що [PERSON] перед смертю склав заповіт, яким заповів все майно [PERSON] і його діти мають право тільки на обов'язкову частку у спадщині, з чим вони не згодні. Про наявність вищевказаного заповіту ні колишня дружина померлого [PERSON], ні її неповнолітні діти не знали. Як стало відомо в 2017 році, 25 січня 2007 року [PERSON] заповів все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось [PERSON], [INFO]. Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Растєгаєвим В.М. та зареєстровано в реєстрі за № 122. Позивачі вважають вищевказаний заповіт недійсним, оскільки під час складання заповіту [PERSON] був у стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними. [PERSON] тяжко хворів на хронічні захворювання і перебував на стаціонарному лікуванні у 16-й міській лікарні та у 6-ій міській лікарні, для лікування хвороби та зняття больового синдрому приймав наркотичні засоби. У такому стані [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій, не міг керувати ними, тому його розпорядження стосовно його майна станом на 25 січня 2007 року не може бути добровільним та усвідомленим. Просять суд визнати заповіт недійсним та визнати за ними право власності на квартиру в порядку спадкування. 25 квітня 2017 року відкрито провадження у справі (головуючий суддя Тимошенко Т. І.) Відповідно до розпорядження № 168 від 22 червня 2017 року у зв'язку з звільненням судді Тимошенко Т. І. у відставку, призначено повторний авто розподіл справи. 31 липня 2017 року ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області справа прийнята до провадження та призначено до розгляду. 04 вересня 2017 року ухвалою суду розгляд справи відкладено, в зв'язку з неявкою сторін. 04 вересня 2017 року, ухвалою суду клопотання представника позивача задоволено, витребувані докази. 06 грудня 2017 року, клопотання представника позивача, задоволено. Призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Провадження у справі зупинено. 12 січня 2018 року ухвалою суду провадження у справі відновлено. 06 лютого 2018 року ухвалою суду клопотання представника позивача задоволено, витребувані докази. 14 травня 2018 року, клопотання представника позивача, задоволено. Призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Провадження у справі зупинено. 07 серпня 2018 року ухвалою суду провадження у справі відновлено. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], позивач [PERSON] підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом надіслання судової повістки рекомендованим листом з повідомлення, що підтверджено матеріалами справи. Заяв про відкладення розгляду справи та/або про розгляд справи за його відсутності на адресу суду не надходило, про причину неявки суду не повідомив. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], кожний окремо, пояснили, що вони знайомі [PERSON], знають що він декілька разів проходив лікування у лікарнях, бували випадки, коли зустрічалися та він не міг їх впізнати та не знав як звернутися до них, не орієнтувався у часі, вказують, що він на вулиці був розгублений та неохайно одягнутий, приймав знеболюючи ліки. Свідок [PERSON] судовому засідання пояснив, що вона сусідка померлого, з 2006 року він хворів, не впізнавав її коли був у лікарні. Не міг чітко відповідати на запитання, погано запам'ятовував, читати та писати не виходило у нього. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснив, що його товариш [PERSON] помер у [INFO], за деякий час до його смерті проходив лікування в лікарні, під час його відвідування [PERSON] його не впізнавав, не міг підтримати бесіду, не міг писати, та у нього склалося враження, що друг взагалі нічого не розуміє. Про його одруження нічого не відомо, за [PERSON] весь час піклувалася сестра та сусідка. Вислухавши пояснення позивача, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Частиною другою ст. 8 Конституції України встановлено, що норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі. Стаття 4 ЦПК України вказує, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] виданого 26.11.1993 року, органом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить, на праві приватної власності [PERSON] (а. с. 30). [INFO] року помер [PERSON] (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] а. с. 19). Спадкоємцями померлого першої черги за законом є його діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], (свідоцтво про народження а. с. 20, 21), які на момент смерті батька були неповнолітніми. Шлюб між [PERSON] та [PERSON], 21 вересня 2000 року розірвано відділом реєстрації актів громадського стану Тернівського райвиконкому Криворізької міської ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської обл. В інтересах неповнолітніх дітей із заявою про прийняття спадщини згідно із законом до Другої Криворізької державної нотаріальної контори звернулася їх мати [PERSON]. В нотаріальній конторі представнику неповнолітніх дітей [PERSON] стало відомо, що незадовго до своєї смерті [PERSON] зареєстрував шлюб з відповідачкою [PERSON]. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 жовтня 2007 року шлюб, укладений між [PERSON] , [INFO], який помер [INFO] року та [PERSON], [INFO], зареєстрований 15 грудня 2006 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 1211, визнано недійсним з тих підстав, що під час реєстрації шлюбу [PERSON] був у стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними (а. с. 27-29). В зв'язку з тим, що сама [PERSON] та її неповнолітні діти на той час мешкали в Російській Федерації, отримати свідоцтво про право на спадщину за законом та оформити право власності на дітей на спадкову квартиру вона не змогла. 09 березня 2017 року, діючи за довіреністю позивач [PERSON] в інтересах [PERSON] та [PERSON], які вже досягли повноліття, звернулася до Другої Криворізької державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті їх батька [PERSON]. Постановою державного нотаріуса Другої Криворізької державної нотаріальної контори від 09.03.2017 року, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], оскільки [PERSON] перед смертю склав заповіт, яким заповів все майно [PERSON] і його діти мають право тільки на обов'язкову частку у спадщині (а. с. 17-18). 25 січня 2007 року, [PERSON], заповів все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось [PERSON], [INFO]. Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Растєгаєвим В.М. та зареєстровано в реєстрі за № 122 (а. с. 33). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі ст. 1244 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вимоги, щодо форми та порядку посвідчення заповіту, встановлені ст. ст. 1247-1253 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України уп. 14 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року, не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв'язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення, оскільки норми глави 85 ЦК України не передбачають можливості визнання заповіту дійсним. Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання заповіту недійсним позивач, як підставу позову зазначає, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі, оскільки через хворобу він не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Стаття 81 ч.1 ЦПК України зазначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Для встановлення обставин, заявлених позивачкою в позові, судом було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу на вирішення якої були поставлені питання: 1.Чи страждав [PERSON], який помер [INFO] року на психічну хворобу, на момент складання заповіту станом на 25.01.2007 року та яким саме? 2. Чи міг [PERSON], станом на час складання заповіту 25.01.2007 року розуміти значення своїх дій та керувати ними? Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 131 від 14.06.2018 року, який складений експертами КЗ «Гейківська ПЛ» ДОР, р.н., 1.[PERSON], який помер [INFO] року на момент складання заповіту 25 січня 2007 року, страждав психічним розладом в формі органічного розладу особистості в зв'язку з ВІЧ інфекцією, з вираженим псих органічним синдромом (F 07.04-згідно МБК -10). 2. [PERSON] за своїм психічним станом в період часу 25 січня 2007 року при складанні та підписанні заповіту не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Наведене свідчить, що [PERSON] через психічне захворювання не мав можливості повною мірою розуміти фактичний характер своїх дій та керувати ними. Тобто, заповіт складений особою, не здатною достатньо усвідомлювати свої наміри та їх значення, керувати своїми діями, коли він не міг в повній мірі розуміти, що він збирався виразити через волевиявлення. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Також на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved