Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

23.11.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Лозівської сільської ради про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, в якому просить визнати за ним право в порядку спадкування за законом після смерті 17.01.2014 року його матері [PERSON] на земельну частку (пай) площею 1,96 га після смерті 23.04.2002 року її чоловіка, а його батька [PERSON], спадщину після смерті якого прийняла, проте не встигла оформити [PERSON] Земельна ділянка розташована на території Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області. Зазначив, що 23.04.2002 року помер його батько [PERSON], після смерті якого залишилася спадщина, яка складається, в тому числі, із права на земельну частку (пай), площею 1,96 га, належного останньому на підставі сертифікату серії ВН №046271, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів за №308. 17.01.2014 року померла його мати [PERSON], яка спадщину після смерті [PERSON] прийняла, проте не встигла оформити. Він є спадкоємцем майна після смерті матері за законом. Спадщину після смерті матері він прийняв, частково оформив, проте оформити спадкові права на земельну частку (пай) він не може через відсутність правовстановлюючого документу. 24.01.2017 року державним нотаріусом Шаргородської ДНК йому було відмовлено в оформленні спадщини на земельну частку (пай) в звязку з відсутністю правовстановлюючого документу, що є перешкодою для оформлення спадкових прав. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився. 07.12.2017 року ним до суду подано заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити (а.с.62). Представник відповідача Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області в судове засідання не зявився. 04.12.2017 року Лозівським сільським головою [PERSON] подано до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, зазначила, що позовні вимоги сільська рада визнає, не заперечує щодо їх задоволення (а.с.22-24). В судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивач та представник відповідача подали заяви про розгляд справи у їх та позивача відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Судом встановлено, що 25.04.2002 року в с. Теклівка Шаргородського району Вінницької області помер батько позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АМ №340733 (а.с.7). Спадщину після смерті [PERSON] прийняла його дружина і матір позивача [PERSON] (а.с.8), що підтверджується довідкою, виданою виконкомом Лозівської сільської ради 09.11.2017 року №1130, проте оформити не встигла, оскільки померла (а.с.13). [PERSON], матір позивача, померла 17.01.2014 року у с. Теклівка, що підтверджується свідоцтвом про смерть 1-АМ № 282830 (а.с.9). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається, в тому числі, із земельної частки (паю), площею 1,96 га, належної [PERSON], спадщину після смерті якого вона прийняла за діючим на той час цивільним законодавством, але не оформила. Спадкоємцем померлої [PERSON] за законом є син останньої позивач [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії ЯЯ №355380 (а.с.6), а також матеріалами спадкової справи до майна померлої [PERSON] (а.с.30-57), з якої вбачається, що позивач прийняв спадщину після смерті матері та вже частково оформив свої спадкові права, зокрема на земельну ділянку, площею 1,7866 гектарів, розташовану на території Лозівської сільської ради (а.с.53). Спадкоємець за законом померлої [PERSON] її син [PERSON]П не може оформити спадщину на земельну частку (пай) площею 1,96 умовних кадастрових гектари, що знаходиться на території Лозівської сільської ради, яку матір прийняла у спадщину після смерті батька позивача та чоловіка покійної через відсутність правовстановлюючого документу, оскільки відсутній державний акт на право власності на землю, а також втрачений сертифікат на право на земельну частку (пай), у звязку із чим завідуючою Шаргородської ДНК [PERSON] 24.01.2017 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку з відсутністю сертифікату на право на земельну частку (пай) (а.с.12). Судом встановлено, що батько позивача [PERSON] спадкодавець [PERSON] був власником сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН №0461271, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів за №308, який виданий на підставі рішення Шаргородської РДА за №128 від 07.07.2000 року, відповідно до якого мав право на земельну частку (пай) у землі КСП «Праця», площею 1,96 умовних кадастрових гектари на території Лозівської сільської ради (а.с.11). Таким чином, оскільки судом встановлено, що спадкодавець [PERSON], працюючи у КСП «Праця» с. Теклівка, на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай), що був втрачений (а.с.10), набув право на земельну частку (пай), площею 1,96 умовних кадастрових гектари, що розташована на території Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, то право на означену земельну частку (пай) входить до спадкової маси після смерті [PERSON], яку прийняла, але не оформила [PERSON], дружина спадкодавця та матір позивача. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права на спадкове майно і регулюються Конституцією України, ЦК України, ЗК України та ЦПК України. Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.3 ст.1222, ч.1 ст.1220, ч.1 ст.1270 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст.1268 ЦК України). В силу ст.116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку, в силу вимог ст.126 ЗК України, оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто свідоцтвом про право власності. Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. За приписами ст.ст.1217, 1218 ЦК України та ст.3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94 право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року за №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами\~ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Право на земельну частку (пай), що отримують працівники, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю. Із досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що спадкодавці [PERSON] та [PERSON] у визначений законом спосіб не набули права власності на земельну частку (пай), що належала [PERSON]К на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН №0461271, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів за №308 та виданого на підставі рішення Шаргородської РДА за №128 від 07.07.2000 року, а сертифікат втрачений. Згідно з п.3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) видача нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачена. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. [PERSON] нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай), площею 1,96 га після смерті [PERSON] (а.с.12). Отже, оскільки [PERSON], спадщину після смерті якого прийняв [PERSON], мала право земельну частку (пай) її померлого чоловіка та батька позивача [PERSON], площею 1,96 га, то і позивач [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] вправі порушувати питання про успадкування права на цю земельну частку (пай) з послідуючим отриманням свідоцтва про право власності. Визнання за позивачем [PERSON] права на земельну частку (пай) не порушує права та інтереси інших осіб. Оскільки право [PERSON] на оформлення його спадкових прав на спадщину померлої [PERSON] порушено, то воно підлягає судовому захисту. Відповідно до вимог ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з абз.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до абз.6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», за змістом частини 4 ст.174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Враховуючи, що відповідачем Лозівською сільською радою визнано позовні вимоги [PERSON], то суд вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. Таким чином, позов [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved