Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

\~ \~ \~ \~26.02.2015 року [PERSON] в особі свого представника [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. \~ \~ \~ \~Свої вимоги позивач мотивує тим, що з січня 2013 року вона працювала на посаді головного бухгалтера в Концерні радіомовлення, радіозв`язку та телебачення (далі Концерн). Розпорядженням генерального директора Концерну від 18.02.2015 за №14/9 її було зобов`язано в термін до 09.30 години 18.02.2015 подати письмові пояснення щодо відсутності на робочому місці в період з 14.07.2014 по 17.02.2015 із зазначенням причин та наданням підтверджуючих документів. Того ж дня позивачем на виконання даного розпорядження було подані письмові пояснення. Однак, наказом генерального директора Концерну від 18.02.2015 за №5/ок [PERSON] було звільнено з роботи, та як було зазначено у даному наказі «У зв`язку з прогулами без поважних причин п.4 ст.40 КЗпП України, підстава Пояснювальна записка [PERSON] від 18.02.2015». Оскільки позивач вважає, що її звільнення з посади головного бухгалтера є незаконним та безпідставним, так як її звільнення відбулось без відповідного погодження з Уповноваженим органом управління, а також в період тимчасової непрацездатності, в період перебування у навчальній відпустці, позивач змушена звертатись до суду із даним позовом, відповідно до вимог якого просила суд: визнати незаконним та скасувати наказ Концерну від 18.02.2015 №5/ок, поновити позивача на посаді головного бухгалтера, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.02.2015 по день ухвалення рішення у справі. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 26.02.2015 було відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в підготовчому судовому засіданні. В ході розгляду справи, за клопотанням сторони відповідача, ухвалою суду від 19.03.2015 було об`єднано в одне провадження дані позовні вимоги [PERSON] та позовні вимоги Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення до [PERSON] про розірвання трудового договору та звільнення працівника, яке також перебувало у провадженні суду. Ухвалою суду від 19.03.2015 дану справу було призначено до судового розгляду. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2015, справу було передано на розгляд новому складу суду. Ухвалою суду від 03.03.2016 було залишено без розгляду зустрічні позовні вимоги Концерну до [PERSON] про розірвання трудового договору та звільнення працівника, у зв`язку із подачею стороною відповідача відповідної заяви. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2017, справу було передано на розгляд новому складу суду. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2018, справу було передано на розгляд новому складу суду Головуючому Зотько Т.А. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року №2147-VIII. Вказаним Законом введено в дію нову редакцію Цивільного процесуального кодексу України. На підставі ухвали суду, що була внесена до протоколу судового засідання від 24.01.2018, та у відповідності до ч.12 ст.33 ЦПК України, розгляд вказаної справи було розпочато з початку зі стадії підготовчого провадження. Ухвалою суду від 13.02.2018 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті в судовому засіданні. Позивач та її представники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд про їх задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві. Крім того, пояснили, що оскаржуваний ними наказ про звільнення позивача було винесено з порушенням законодавства, а також п.6.7 Статуту Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення, яким зокрема закріплено, що головний бухгалтер звільняється генеральним директором за погодженням з Уповноваженим органом управління. Також зазначили суду, що за той період часу, в яких позивач перебувала з відповідачем у трудових відносинах, та за який розпорядженням головного директора Концерну її було зобов`язано надати письмові пояснення щодо відсутності на робочому місці, а саме - з 14.07.2014 по 17.02.2015, позивач з поважних причин була відсутня на роботі. У період з 14.07.2014-25.09.2014 перебувала на лікарняному, 30.09.2014-05.02.2015 її було фактично незаконно та фізично відсторонено від роботи відповідачем, у період 06.02.2015-13.02.2015 перебувала на лікарняному, а за 16.02.2015-17.02.2015 скористалась своїм правом на додаткову оплачувану відпустку для складання сесії студентом заочної форми навчання. При цьому про скасування наказу про відсторонення [PERSON] не була належним чином обізнана, на неодноразові намагання потрапити на своє робоче місце її так і не було допущено до приміщення Концерну. Представники відповідача Баган Т.Г. та [PERSON] проти позову заперечували у повному обсязі та просили суд відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Пояснили суду, що звільнення позивача відбулось на законних підставах з дотриманням всіх норм та механізмів діючого законодавства. Відповідачем за період з 14.07.2014 по 17.02.2015 дійсно була порушена трудова дисципліна, яка виявилась у прогулах, Концерном неодноразово направлялись на її адреси телеграми, у яких зазначалось про необхідність з`явитися на роботу, а також надати пояснення з приводу своєї відсутності, однак такі телеграми позивачем отримані не були. Окрім цього, 26.09.2014 позивач з`явилась на роботу та заявила, що являється кандидатом у депутати, а тому її не може бути притягнено до відповідальності або звільнено, у зв`язку із чим того ж дня розпорядженням генерального директора Концерну за №115/9 [PERSON] було зобов`язано надати пояснення щодо її відсутності на роботі тривалий час, на що остання письмово повідомила про те, що хоче скористатись своїм конституційним правом, передбаченим ст.63 Конституції. Також представниками було пояснено, що у період відсутності на роботі позивача, з нез`ясованих причин з 14.07.2014 по 25.09.2014 на адресу концерну Міжрегіональним головним управлінням Міндоходів Центральним офісом з обслуговування великих платників було надіслано Акт про результати документальної позапланової невиїзної перевірки з питань своєчасності сплати податку на прибуток за 2013 рік та авансових внесків з податку на прибуток за 2012 рік, а також було направлено протокол відносно позивача [PERSON] за вчинення правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.163-2 КУпАп, у зв`язку із чим генеральний директор Концерну видав наказ від 26.09.2014 за №439 про відсторонення позивача від роботи. При цьому, 29.09.2014 відбулась спроба рейдерського захоплення підприємства відповідача, Концерн було визнано потерпілим у кримінальному провадженні №120141001000104936 від 29.09.2014, за фактом протидії законній господарській діяльності Концерну, вчиненою службовою особою з використанням службового становища, за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.206 КК України. У зв`язку із даними подіями, генеральним директором Концерну було видано наказ №443, яким відсторонено від виконання трудових обов`язків окремих працівників з метою запобігання подальших протиправних дій та знищення документів, серед цих осіб була і [PERSON] . За весь період відсутності позивача на робочому місці без поважних причин, Концерном у встановленому порядку складалися відповідні акти, відповідними службовими особами подавалися доповідні записки, крім того, 12.06.2014 уповноваженим органом управління Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації було видано погодження на звільнення головного бухгалтера Концерну [PERSON] , яке пов`язане зі зміною керівництва на підприємстві в кінці квітня 2014 року, коли з`ясувалось, що у головного бухгалтера Концерну немає вищої освіти. При цьому, представники звернули увагу, що на момент звільнення позивача з посади, остання не перебувала у навчальній відпустці, оскільки така відпустка їй надана не була. Заслухавши вступне слово позивача та її представника, представників відповідача, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши наявні у справі докази, та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] , з огляду на наступне. Відповідно до положень ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Судом встановлено, що на відносини, які склалися між сторонами по справі поширюється дія Кодексу законів про працю України. Судом встановлено, що відповідно до наказу в.о. головного директора Концерну РРТ від 25.01.2013 №5/ок позивача по справі [PERSON] було прийнято на посаду заступника головного бухгалтера Відділу бухгалтерського обліку та звітності з 25.01.2013, з сорокагодинною тривалістю робочого тижня (а.с.60, т.1). Листом Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 25.02.2013 за №12-746, в.о. генерального директора Концерну Захаренку К.В. було погоджено призначення позивача на посаду головного бухгалтера, а також звернуто увагу на необхідність термінового вирішення питання щодо навчання [PERSON] у вищому навчальному закладі для здобуття повної вищої освіти за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста відповідного напряму підготовки (а.с.133, т.2). На підставі наказу в.о. генерального директора Концерну Захаренка К.В. від 25.02.2013 за №21/ок позивача було переведено на посаду головного бухгалтера Відділу бухгалтерського обліку та звітності з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с.62, т.1). Так, згідно наказу в.о. генерального директора Концерну [PERSON] від 15.05.2013 за №207, з 16.05.2013 було встановлено внутрішній трудовий розпорядок робочого дня Концерну РРТ, згідно якого початок робочого дня розпочинається об 08.30 годині, а закінчується у понеділок-четвер об 17.15 години, у п`ятницю об 16.00 годині. Час обідньої перерви для працівників визначено з 13.00 до 13.30 години. із даним наказом позивач була ознайомлена під підпис (а.с.63, т.1). Наказом генерального директора Концерну [PERSON] від 30.04.2014 за №195 «Про встановлення внутрішнього трудового розпорядку робочого дня Концерну РРТ» було встановлено з 29.04.2014 внутрішній розпорядок робочого дня Концерну, який відповідав тому ж розпорядку, що був встановлений вищевказаним наказом від 16.05.2013 (а.с.64, т.1). З поданої суду копії службової записки, складеної начальником відділу кадрів Концерну Лютим М.М. вбачається, що останній повідомляв генерального директора про те, що головний бухгалтер [PERSON] знаходилась на лікарняному у наступні періоди: з 21.05.2014 по 30.05.2014; з 02.06.2014 по 11.06.2014; з 12.06.2014 по 01.07.2014; з 02.07.2014 по 11.07.2014, на підтвердження чого були надані листки непрацездатності. Однак, за останньою значився період роботи з її неявкою з нез`ясованих причин з 14.07.2014 по 12.08.2014 (а.с.65, т.1). 12.08.2014 відповідачем на адресу позивача було направлено листа за вих.№4000/2-08, з вимогою з`явитися за місцем роботи не пізніше 08.30 години 14.08.2014 для надання пояснень щодо відсутності на робочому місці. Дане повідомлення було направлено засобом поштового зв`язку - телеграмою, та не отримано позивачем (а.с.73,74, т.1). Відповідно до наданої суду копії службової записки, складеної начальником відділу кадрів Концерну Лютим М.М. вбачається, що останній повідомляв генерального директора про те, що головний бухгалтер [PERSON] знаходилась на лікарняному у наступні періоди: з 21.05.2014 по 30.05.2014; з 02.06.2014 по 11.06.2014; з 12.06.2014 по 01.07.2014; з 02.07.2014 по 11.07.2014, на підтвердження чого були надані листки непрацездатності. Однак, за останньою значився період роботи з її неявкою з нез`ясованих причин з 14.07.2014 по 12.09.2014 (а.с.66, т.1). 12.09.2014 відповідачем на адресу позивача було направлено листа за вих.№4418/2-08, з вимогою з`явитися за місцем роботи не пізніше 10.00 години 17.09.2014 для надання пояснень щодо відсутності на робочому місці. Дане повідомлення було направлено засобом поштового зв`язку - телеграмою, та не отримано позивачем (а.с.75,76, т.1). Разом з тим, позивач у період з 26.09.2014-29.09.2014 знаходилась на роботі, з 30.09.2014 по 12.11.2014 була відсторонена від роботи, а в період часу з 13.11.2014 відсутня на роботі з нез`ясованих причин, про що також було складено начальником відділом кадрів службову записку (а.с.67, т.1). Враховуючи, що 26.09.2014 позивач була на робочому місці, розпорядженням генерального директора Концерну від 26.09.2014 за №115/9, її було зобов`язано подати керівництву у строк до 16.00 години 26.09.2014 письмові пояснення щодо відсутності на робочому місці в період з 14.07.2014 по 25.09.2014 із зазначенням причин та наданням підтверджуючих документів (а.с.78, т.1). На виконання зазначеного вище розпорядження позивачем на ім`я генерального директора Концерну [PERSON] 26.09.2014 було подано заяву (пояснення), згідно якої повідомила, що хоче скористатися своїм конституційним правом, передбаченим приписами ст.63 Конституції України (а.с.79, т.1). Крім цього, відсутність позивача на робочому місця у періоди роботи з 14.07.2014 по 25.09.2014, та з 13.11.2014 по 31.12.2014 підтверджується складеними відповідачем актами про відсутність працівника на робочому місці, доповідними записками службових осіб, а також відповідними табелями обліку використання робочого часу в Концерні (а.с.93-100, 106-193, 194-250 т.1, а.с.1-31 т.2). Разом з тим, наказом Генерального директора Концерну №363 від 01.08.2014, у зв`язку із відсутністю на роботі з нез`ясованих причин головного бухгалтера [PERSON] , з 01.08.2014 виконання її обов`язків було покладено на заступника головного бухгалтера Концерну Демчук О.О. (а.с.11, т.3). При цьому, з матеріалів справи вбачається, що Міжрегіональне головне управління Міндоходів Центральний офіс з обслуговування великих платників листом №16896/10/28-10-42-1-47 від 09.09.2014 повідомило Концерн про направлення протоколів про адміністративне правопорушення складених відносно головного бухгалтера [PERSON] за ч.1 ст.163-2 КУпАП, прийнятих за результатами акту від 03.09.2014 №969/28-10-42-10/ [NUMBER] документальної позапланової невиїзної перевірки Концерну РРТ з податку на прибуток за 2013 рік та авансових внесків з податку на прибуток за 2012 рік (а.с.84, 85-86, т.1). Згідно наказу генерального директора Концерну від 26.09.2014 за №439, у зв`язку з направленням Міжрегіональним головним управлінням Міндоходів протоколу про адміністративне правопорушення №487/42-10 від 05.09.2014 до суду та розглядом Шевченківським районним судом м.Києва адміністративної справи про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за порушення п.203.2 ст.203 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 №2755/VI, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.163-2 КУпАП, а також у зв`язку із втратою довіри до позивача у Генерального директора Півнюка О.В., останню було відсторонено від роботи до винесення Шевченківським районним судом м.Києва постанови про адміністративне правопорушення (а.с.44, т.1). 06.10.2014 наказом генерального директора Концерну від 06.10.2014 за №450 вищевказаний наказ №439 від 26.09.2014 про відсторонення позивача було скасовано (а.с.101, т.1) Згідно положень ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 05.02.2015 було відмовлено в задоволені позовних вимог [PERSON] до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення про скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Предметом даних позовних вимог було скасування було скасування вищевказаного наказу №439 від 26.09.2014 про відсторонення позивача (а.с.70-71, т.2). При цьому, даним судовим рішенням, яке також було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 28.04.2015, встановлено факт незаконності винесення такого наказу. Відповідно до наказу генерального директора Концерну від 30.09.2014 за №443 у зв`язку із досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні за фактом незаконного перешкоджання господарській діяльності Концерну РРТ, незаконного викрадення та знищення бухгалтерських та адміністративних документів Концерну РРТ, підробки документів окремими працівниками, що містить ознаки злочинів, передбачених ст.ст.206,358 КК України, а також враховуючи загрозу подальших протиправних дій, загрозу знищення документів та приховування слідів злочинів та у зв`язку із втратою довіри, керівництвом концерну було відсторонено від виконання трудових обов`язків до закінчення розслідування у кримінальному провадженні, зокрема і позивача по справі [PERSON] . Особам, яким згідно даного наказу було відсторонено, керівництвом також було обмежено доступ на території Концерну РРТ (а.с.45-46, т.1). Головним слідчим управлінням МВС України відповідача було повідомлено про те, що 09.10.2014 Концерн радіомовлення радіозв`язку та телебачення визнано потерпілим у кримінальному провадженні №12014100100010493 від 29.09.2014, за фактом протидії законній господарській діяльності Концерну РРТ, вчиненої службовою особою з використанням службового становища, а саме заступником директора [PERSON] , за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.206 КК України (а.с.9*0, т.1). Розпорядженням генерального директора Концерну від 17.10.2014 №130/2 позивача було зобов`язано у строк до 22.10.2014 надати пояснення щодо її відсутності на робочому місці в період з 14.07.2014 по 25.09.2014 із зазначенням причин та наданням підтверджуючих документів (а.с.32, т.2). Відповідно до Повідомлення №1, складеного начальником Відділу кадрів Концерну Лютим М.М., позивача було повідомлено про скасування наказів щодо її відсторонення від роботи, а також було викладено прохання з`явитися на роботу та надати пояснення щодо її відсутності на роботі в період з 14.07.2014 по 25.09.2014 з наданням підтверджуючих документів (а.с.33, т.2). Дане повідомлення 18.10.2014 було направлено засобами поштового зв`язку на адресу позивача, однак не отримано [PERSON] та повернуто відправнику за закінченням терміну зберігання (а.с.34-36, т.2). В подальшому наказом генерального директора Концерну від 12.11.2014 за №502 вищевказаний наказ про відсторонення позивача було скасовано (а.с.102, т.1) У наданій позивачем копії довідки б/н та без дати її складання, яка видана слідчим СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.Києві Юрченко О.В., зазначено, що 30.09.2014 до Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.Києві з заявою звернулась [PERSON] про те, що 30.09.2014 приблизно о 08.20 годині працівники охорони за усним наказом керівництва РРТ, яке знаходиться по вул.Дорогожицька, 10 в м.Києві, не пропустили її на місце роботи, а саме на територію даного закладу, де остання працює, і причини таких дій не були роз`ясненні Крім цього, в період з 01.10 по 06.10.2014 до Управління позивач знову звернулася із заявою про те, що 01.10.2014 приблизно о 08.30 годині її знову не пропустили на територію закладу. В подальшому 06.10.2014 працівниками міліції, які були викликані, отримано копію наказу №443 від 30.09.2014, де було зазначено, що позивач разом з іншими працівниками Концерну РРТ, у зв`язку з розслідуванням кримінального провадження за фактом незаконного перешкоджання господарській діяльності РРТ, незаконного викрадення бухгалтерських документів Концерну РРТ за ознаками складу злочинів, передбачених ст.ст.206, 358 КК України, відсторонені від виконання трудових обов`язків, до закінчення розслідування у вказаному провадженні (а.с.30, т.1). При цьому, на запит відповідача, здійсненого 17.04.2015, Шевченківське РУ ГУ МВС України в м.Києві листом від 27.04.2015 №59/13448 повідомило Концерн, що видані слідчим довідки на ім`я [PERSON] та [PERSON] ґрунтуються лише на письмових показах, зафіксованих у протоколі їх допиту та поданих ними заяв до органу внутрішніх справ. Факти викладені у заявах та в ході допиту [PERSON] та [PERSON] , перевіряються в ході досудового розслідування у кримінальних провадженнях №12014100100014091 та № 12014100100013447 (а.с.116, т.2). Враховуючи той факт, що відсторонення позивача від виконання трудових обов`язків, із здійсненим обмеженням доступу до території концерну, здійснених на підставі наказу генерального директора Концерну від 30.09.2014 за №443, почало діяти саме з 30.09.2014, недопуск її до робочого місця у періоди з 30.09.2014 по 12.11.2014, який було також зафіксовано працівниками міліції, не може розглядатися в даному провадженні як прогул, оскільки [PERSON] навмисно не допускалася відповідачем до установи Концерну. З наявного в матеріалах справи письмового повідомлення від 26.09.2014 вбачається, що [PERSON] повідомила відповідача про те, що Постановою ЦВК України №1093 від 23.09.2014 її було зареєстровано кандидатом у народні депутати України на позачергових виборах народних депутатів України 26.10.2014 року (а.с.77, т.1). Згідно положень ч.2 ст.76 Закону України «Про вибори народних депутатів України» кандидат у депутати під час виборчого процесу не може бути звільнений з роботи з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу, командира військової частини (формування). Кандидат у депутати без його згоди не може бути переведений на іншу роботу, направлений у відрядження, а також призваний на військову або альтернативну (невійськову) службу, навчальні (перевірні) та спеціальні збори військовозобов`язаних. Таким чином, здійснити звільнення позивача з моменту реєстрації її кандидатом у народні депутати відповідач був позбавлений права, оскільки таке передбачено вимогами закону. Розпорядженням генерального директора Концерну №14/9 від 18.02.2015 було зобов`язано головного бухгалтера [PERSON] у строк до 09.30 години 18.02.2015 надати письмові пояснення щодо її відсутності на робочому місці в період з 14.07.2014 по 17.02.2015, із зазначенням причин та надання підтверджуючих документів (а.с.9, т.1). На виконання зазначеного вище розпорядження генерального директора, позивач письмово у поданій заяві-поясненнях зазначила про те, що хоче скористатися своїм конституційним правом на підставі ст.63 Конституції України (а.с.10, т.1). Відповідно до наказу №5/ок від 18.02.2015 про припинення трудового договору (контракту), виданого генеральним директором Концерну [PERSON] , головного бухгалтера [PERSON] було звільнено з посади, у зв`язку з прогулами без поважних причин, п.4. ст.40 КЗпП України. Підставою для видачі даного наказу послугувала пояснювальна записка [PERSON] від 18.02.2015 (а.с.11, т.1). Згідно вимог ч.ч.2,3 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. З поданої суду копії службової записки, складеної начальником Відділу кадрів Концерну Лютим М.М., вбачається, що позивач 18.02.2015 перебувала на робочому місці з 08.30 до 11.05 години, у інший період робочого часу була відсутня на роботі з нез`ясованих причин, у зв`язку із чим їй не виявилось можливим видати трудову книжку. Про відсутність позивача у зазначений період часу на робочому місці також було складено відповідний акт від 18.02.2015 (а.с. 123, 130, т.2). З матеріалів справи вбачається, що позивач у періоди: 14.07.2014-18.07.2014, 19.07.2014-23.07.2014, 24.07.2014-25.08.2014, 26.08.2014-25.09.2014, 06.02.2015-10.02.2015, 11.02.2015-13.02.2015, 18.02.2015-23.02.2015, - перебувала на лікарняних, на підтвердження чого надано копії листків непрацездатності (а.с. 92-94, т.2). 19.02.2015 відповідачем на адресу позивача було направлено листа з доданою копію наказу про звільнення, згідно якого позивача повідомили про її звільнення, а також просили прибути до Концерну для отримання трудової книжки (а.с.131, т.2). Дана поштова кореспонденція позивачем також не була своєчасно отримана, та була повернутою відправнику у зв`язку із закінченням терміну зберігання на поштовому відділенні (а.с.132, т.2). Наказом в.о. генерального директора Концерну Богдановим О.М. від 10.03.2017 за №11/КП, у зв`язку з появою на судовому засіданні 09.03.2017 по справі №754/2959/15-ц листка непрацездатності [PERSON] за період з 18.02.2015 по 23.02.2015, було здійснено перенесення дати звільнення позивача з 18.02.2015 на 24.02.2015 (а.с.154, т.3). З оскаржуваного позивачем наказу вбачається, що причиною її звільнення слугували саме її прогули без поважних причин, та у зв`язку із чим на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України її було звільнено. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України). Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику застосування судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Трудове законодавство виходить з принципу презумпції невинуватості, тобто не можна працівника притягнути до дисциплінарної відповідальності, доки не доведена роботодавцем його вина, і працівник не зобов`язаний сам доводити свою невинуватість. Відповідно до ст. 9 Конвенції Міжнародної організації праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою України 04 лютого 1994 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві. Вимогами ч.3 ст.40 КЗпП України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Як було встановлено судом при розгляді справи, у періоди роботи, за які відповідачем фіксувалася відсутність позивача на роботі, остання перебувала на лікарняному, що підтверджується копіями листків непрацездатності. Як вбачається з частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем в ході розгляду справи не було подано суду належних та допустимих доказів в спростування законності виданих позивачу листків непрацездатності за період часу роботи, за які на думку Концерну позивач була відсутня на роботі без поважних причин. З наданої позивачем копії заяви від 11.02.2015, поданої на ім`я генерального директора Концерну, вбачається, що остання просила надати їй додаткову оплачувану відпустку для складання державних екзаменів з 16.02.2015 (а.с.12, т.1) Згідно довідки-виклик №Н.12.14-30 від 31.12.2014, виданої в.о.директора Відокремленого структурного підрозділу «Інститут післядипломної освіти Київського національного університету будівництва і архітектури» Глухівським Л.Й., вбачається, що у позивача як студенту заочної форми навчання п`ятого курсу Інституту була запланована навчальна сесія у період з 16.02.2015 по 28.02.2015 (а.с.15, т.1). Дана заява [PERSON] була направлена на адресу відповідача засобами поштового зв`язку лише 14.02.2015, що підтверджується наданими копіями опису-вкладення до поштового конверту, а також фіскальним чеком (а.с.14, т.1). Вказана заява, згідно повідомлення про вручення поштового відправлення була отримана Концерном 16.02.2015 (а.с.16, т.1). Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику застосування судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗпП України). Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до Статуту Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення, затвердженого наказом голови Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 03.02.2014 за №51, Концерн радіомовлення, радіозв`язку та телебачення є державним господарським об`єднанням підприємств, створеним наказом Державного комітету України по зв`язку від 04.10.1991 №102 «Про створення Концерну РРТ», заснованим на державній власності і належить до сфери управління Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України. Пунктом 6.7 Статуту закріплено, що перший заступник та заступники генерального директора, технічний директор, головний бухгалтер, керівник юридичної служби та відповідальний працівник з питань контрольно-ревізійної роботи призначаються та звільняються генеральним директором за погодженням з Уповноваженим органом управління. Розірвання трудового з ініціативи працівника проводиться генеральним директором без погодження з Уповноваженим органом управління (а.с.18-26, 27-29 т.1). Беручи до уваги викладене вище, а також при системному аналізі положень статуту Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення в цілому, суд приходить до висновку, що положення статуту про необхідність погодження звільнення з посади головного бухгалтера з Уповноваженим органом управління, мають на меті в першу чергу захист інтересів працівника від незаконного звільнення у випадку, якщо таке звільнення було ініційоване роботодавцем. З наданої суду копії листа Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 12.06.2014 за №12-1968, поданого Концерну на лист №3031/1-04\~від 03.06.2014 щодо погодження звільнення посадових осіб Концерну РРТ, вбачається, що Головою Служби [PERSON] було погоджено звільнення з посади заступника генерального директора Концерну РРТ [PERSON] та головного бухгалтера Концерну РТТ [PERSON] з урахуванням вимог чинного законодавства (а.с.37, т.2). Однак, зі змісту вказаного листа також випливає, що Адміністрацією Держспецзв`язку за поданим листом Концерну було розглянуто саме питання стосовно можливості продовження трудових відносин з посадовими особами Концерну РРТ. Стороною відповідача, в ході розгляду справи судом, не було подано в якості доказу листа №3031/1-04 від 03.06.2014, з якого можливо було встановити, що Концерн отримав погодження на звільнення позивача саме з підстав вчинення останньою прогулів. Крім того, направлення відповідачем листа до Уповноваженого органу управління щодо погодження звільнення позивача загалом передував її нез`явленню на роботі без поважних причин, як про це стверджує сторона відповідача. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, а тому вимоги в частині поновлення на роботі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відтак, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що процедура звільнення позивача не була дотримана, що виражено у не отриманні Концерном спеціального погодження Уповноваженого органу управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, винесений відповідачем наказ №5-ок від 18.02.2015 підлягає скасуванню, та відповідно позивач поновленню на посаді головного бухгалтера Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення. Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому і в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно роз`яснень, які містяться в п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року №9, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно довідки Концерну від 03.06.2015 №97, середньоденна заробітна плата позивача складала 661,31 грн. А відтак, заявлений стороною позивача на судових дебатах розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25.02.2015 по 27.06.2018 (по день ухвалення рішення у справі) в розмірі 549548,61 грн. відповідає положенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. за №100, та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню судом. Крім того, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі на та стягнення середнього заробітку за один місяць. Згідно вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved