Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, з наступними вимогами: стягнути з Державного бюджету України, в особі Державної казначейської служби України, за рахунок коштів Державної казначейської служби України, шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь 93153,24 грн матеріальної шкоди. На обґрунтування позову зазначив, що 18.09.2008 Постановою Верховної Ради України №534-VI у зв`язку з поданням заяви про відставку та, відповідно до пунктів 2, 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України, його було звільнено з посади судді Зміївського районного суду Харківської області, і наказом голови Зміївського районного суду Харківської області від 20.10.2008 №02-05/51 відраховано зі штату цього суду. З 22.10.2008 він перебуває на обліку у Зміївському об`єднаному управлінні Пенсійного Фонду України Харківської області, як суддя у відставці Зміївського районного суду Харківської області, та отримує щомісячне довічне грошове утримання. Згідно довідки Зміївського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України із виплачених сум щомісячного довічного грошового утримання за період з липня 2014 року по лютий 2018 здійснювалося утримання податку на доходи фізичних осіб та військовий збір. Рішенням №1-р/2018 від 27.02.2018 Конституційним Судом України визнано положення абз. 1 п. п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання суддів, такими, що не відповідають ч. 1 ст. 126 Конституції України, тобто неконституційними. Оскільки на підставі положень п. п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, що визнані неконституційними з 27.02.2018, третьою особою здійснювалось утримання податку на доходи фізичних осіб та військовий збір, вважав, що має право на відшкодування шкоди у розмірі здійснених утримань за спірний період - 93153,24 грн. Ухвалою від 18.02.2019 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено справу в підготовче судове засідання на 11:00 год. 20.03.2019. 18.03.2019 представник відповідача Майборода І. О. подала відзив на позов про відшкодування шкоди, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] через незаконність та безпідставність вимог. Зокрема, посилалася на відсутність нормативного визначення механізму відшкодування шкоди, завданої актами та діями, що визнані неконституційними. Ухвалою від 20.03.2019 закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. 05.06.2019 позивач [PERSON] подав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, наполягав на задоволенні позовних вимог. Належним чином повідомлені представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явилися, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності не подавали. Зважаючи на те, що всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. [PERSON] - суддя у відставці Зміївського районного суду Харківської області (а. с. 14-17). На підставі постанови Верховної Ради України від 18.09.2008 №534-VI, наказом голови Зміївського районного суду Харківської області від 20.10.2008 №02-05/51 - [PERSON] відраховано зі штату цього суду. (а. с. 18). [PERSON] перебуває на обліку в Зміївському об`єднаному управлінні Пенсійного Фонду України Харківської області, отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці. Сторонами не заперечуються, і, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню вищезазначені обставини. Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року №1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Такі зміни до Податкового кодексу України були внесені Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014, №1166-VІІ. У зв`язку з внесенням вказаних змін до Податкового кодексу України, при виплаті щомісячного довічного грошового утримання [PERSON] , з липня 2014 по лютий 2018 здійснювалося утримання податку на доходи фізичних осіб та військовий збір на загальну суму 93153,24 грн., що підтверджується довідкою Зміївського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України Харківської області від 20.11.2018. (а. с. 20-21). Європейською соціальною хартією 1996 року (переглянутою), яка була ратифікована Україною, передбачено, що держави-сторони зобов`язані вживати заходів для забезпечення рівності між власними громадянами у сфері реалізації прав на соціальний захист, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень (стаття 12). Тобто, утверджуючи та забезпечуючи права осіб на соціальний захист, держава повинна в процесі виконання своїх соціальних обов`язків вживати заходів для забезпечення рівності між пенсіонерами. Право на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Європейський суд з прав людини трактує доволі широко. Зокрема, у рішенні у справі «Muller v. Austria» ЄСПЛ кваліфікував виплату пенсій як право власності особи, а, відповідно, невиплату - як порушення цього права. Отже, визнавши неконституційними положення Податкового кодексу України, Конституційний Суд України, по суті, припинив обмеження права власності громадян з боку держави, яке діяло протягом декількох років та завдало збитків певній категорії громадян. Європейський суд з прав людини вважає, що одним із важливих елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації. Стаття 11 ЦК України встановлює, що однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. За ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. У даній справі збитки полягають не в реальних втратах особи, яких вона зазнала або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримала внаслідок порушення її цивільного права. Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України. Закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Згідно з ч. 1 п. 2 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Незважаючи на ту обставину, що зміни, внесені до Податкового кодексу України Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» визнані неконституційними і втратили свою чинність з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України №1-р/2018 від 27.02.2018, однак незаконне утримання коштів з грошового утримання позивачки у зв`язку з дією вищевказаних норм мало місце з липня 2014 року по лютий 2018 року. Таким чином, позивач недоотримав належні йому виплати в розмірі 9313,24 грн. саме через дію неконституційної норми закону, тому і компенсація цих коштів повинна бути здійснена а порядку ст. 152 Конституції України, ст.ст. 22, 1175 Цивільного кодексуУкраїни за рахунок коштів Державного бюджету України. Неконституційність закону, встановлена Конституційним Судом України є підставою для застосування до держави, Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування наслідків, передбачених ст. 1175 ЦК України, оскільки регламентована цією нормою цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, заподіяної прийняттям нормативно-правових актів, визнаних незаконними стосується також і випадків визнання неконституційними законів. Згідно з п. п. 4, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011 року, визначена судом сума підлягає стягненню за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з відповідного рахунку органом Казначейства. Оцінивши наявні у справі докази, суд виходив з того, що Конституційним Судом України встановлено неконституційність змін, внесених до Податкового кодексу України, а тому щомісячне відрахування податку з грошового утримання позивача призвело до заподіяння йому збитків, які підлягають відшкодуванню в порядку ст. 152 Конституції України, ст. 1175 ЦК України. Оскільки позивач на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, доказів на підтвердження понесення інших витрат ним не надано, у відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, підстав для стягнення з відповідача відповідних сум не вбачається.

Outcome: approved