Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

21 листопада 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 26 липня 2013 року уклала шлюб з відповідачем, зареєстрований Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області. Від шлюбу мають малолітню дитину-доньку [PERSON], [INFO]. Шлюбні стосунки припинили у листопаді 2015 року, спільне господарство не ведеться, з відповідачем проживають окремо. Подальше збереження шлюбу неможливо, оскільки між сторонами втрачене взаємне порозуміння, повага та почуття одне до одного. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав викладених в позовній заяві, зазначила, що категорично заперечує проти надання строку для примирення, прізвище після розірвання шлюбу просила залишити «Галушко» Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував, зазначив, що можливо шлюб зберегти. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26 липня 2013 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-КИ №251999 (а.с.4). Сторони мають неповнолітню дитину-доньку [PERSON], [INFO] (а.с.5). Відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" (далі - Постанова Пленуму), вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов'язком. Так, позивачка займає категоричну позицію щодо розірвання шлюбу, заперечує будь-яку можливість для примирення з відповідачем, зазначає, що примирення не можливе. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.3,4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно п. 10 Постанови Пленуму проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що з листопада 2015 року, сторони фактично припинили шлюбні відносини, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, що не заперечувалось сторонами у судовому засіданні. В ході розгляду справи судом не встановлено обставин, які свідчать про те, що надання строку для примирення сторонам дійсно допоможе збереженню сім`ї, оскільки їх шлюб носить формальний характер, а розірвання шлюбу буде суперечити моральним засадам суспільства. Також, суд вважає, що категоричне небажання позивача перебувати у шлюбі з відповідачем має істотне значення для вирішення даної справи, так як покладати на позивача обовязок збереження сімї при наявності на це її категоричного заперечення не можна, оскільки це не відповідає вимогам СК України. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, зважаючи, що між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, шлюбних стосунків вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, зважаючи на відсутність волевиявлення позивачки щодо примирення з відповідачем, суд вважає, що подальше збереження сім'ї є неможливим, а шлюб підлягає розірванню. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. \~ \~

Outcome: approved