Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-05 00:00:00

[PERSON] 13 серпня 2019 року звернулася до суду з вказаною заявою, в обґрунтування якої посилається на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 1981 року та постійно проживала разом в м. Брянка Луганської області /тимчасово окупована територія/, вели спільне господарство, мали єдиний бюджет. Оскільки вона отримує незначну пенсію, а чоловік отримав значно більшу, вона фактично перебувала на його утриманні. На даний час вона бажає перейти на пенсію свого чоловіка, але Рубіжанське об`єднане управління ПФУ Луганської області, куди вона звернулася, їй в цьому відмовило. У зв`язку з наведеним просить встановити факт перебування її на утриманні свого чоловіка. Представник позивача [PERSON] вимоги заявника підтримала. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, в письмовому поясненні повідомила, що довідка про сумісне проживання заявника з померлим чоловіком видана з непідконтрольній владі України території, тому ця довідка є недійсною і не створює правових наслідків. Разом з тим, зазначає, якщо вимоги [PERSON] будуть доведені, вона не буде заперечувати проти їх задоволення. Тому суд відповідно до вимог ч.1 ст.223 ЦПК України вирішив справу розглянути за відсутності представника заінтересованої особи. Дослідивши надані докази у справі, вислухавши показання представника заявника, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що заявник [PERSON] та померлий [INFO] у м. Брянка Луганської області [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 січня 1981 року і разом проживали за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвами про одруження та про смерть (а.с. 7,10). Відповідно до копії паспортів заявника та її чоловіка (а.с. 4-5, 8) [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за однією адресою з 2012 року та з 1983 року відповідно. Згідно довідок з пенсійного фонду України розмір пенсії за березень 2019 року у [PERSON] складав 7 398 грн. 74 коп. (а.с. 28), а у [PERSON] середня пенсія за останніх 12 місяців склала 1 682 грн. 76 коп. (а.с.11), що є значно меншою за розмір пенсії її померлого чоловіка. Тобто можна стверджувати, що пенсія чоловіка була для заявника постійним і основним джерелом її існування. Рішенням Рубіжанського об`єднаного управління ПФУ Луганської області від 02 серпня 2019 року заявнику по справі було відмовлено у призначенні пенсії у разі втрати годувальника, як непрацездатному члену сім`ї, яка перебувала на його утриманні, у зв`язку з тим, що нею не надані відповідні документи та було рекомендовано оскаржити вказане рішення (а.с.12). За таких обставин, у заявниці дійсно існують перешкоди по реалізації нею права на отримання пенсії по втраті годувальника. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно до п.2 ч.1 та ч.2 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, в тому числі перебування фізичної особи на утриманні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні. Згідно до п. б ч. 4 ст. 30 вищевказаного Закону непрацездатними членами сім`ї вважаються батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли пенсійного віку встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" або є особами з інвалідністю. Також ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» наведено перелік осіб, які вважаються непрацездатними, зокрема: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону. В той же час, в частині 3 вказаної статті Закону наведено перелік членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, а саме: особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, якщо вони: були на повному утриманні померлого годувальника; одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Окремо, в частині 3 ст. 36 Закону встановлено, що члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Згідно з п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику по справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Статтею 2 Закону України від 18 січня 2018 року №2268-VIII «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» (далі - Закон № 2268-VIII) передбачено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України. Цей закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України. Це знаходить своє підтвердження і в п. 2 ст. 4 цього Закону, де зазначено, що цілями державної політики є, зокрема, захист прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб; та п.п. 1, 3, 4 статті 6 вказаного Закону, де вказано, що основними напрямами захисту прав і свобод цивільного населення на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях є: захист основоположних політичних і громадянських прав і свобод людини; сприяння забезпеченню відновлення порушених матеріальних прав; сприяння забезпеченню соціально-економічних, екологічних та культурних потреб. Відповідно до ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено також право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Україна від зобов`язань, визначених статями 1, 14 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала, оскільки у постанові Верховної Ради України № 462-УІІІ від 21 травня 2015 року, якою схвалено заяву Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод», зазначено про відступ від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статями 5, 6, 8 та 13, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд вважає встановленим той факт, що заявник сумісно проживала із своїм чоловіком за адресою: [ADDRESS] , до дня його смерті [INFO] та знаходилася на його утриманні, зокрема одержувала від нього допомогу, що була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування, а тому у зв`язку з його смертю втратила джерело засобів до існування.

Outcome: approved