Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-05 00:00:00

25.02.2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що починаючи з 2000 року він почав проживати в будинку, що розташований по [ADDRESS] , з дозволу [PERSON] , який належить їй на праві власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, спадкодавцем якого був її батько - [PERSON] , який помер [INFO] . Пізніше [PERSON] передала йому будинок у повне безстрокове володіння та користування, надала копії технічного паспорта на будинок та вищезазначене Свідоцтво про право на спадщину за законом. З того часу він проживає безперервно у даному будинку, проводить заходи щодо його поліпшення та утримання, сплачує комунальні послуги, підтримує житло в належному стані. Таким чином відкрито та безперервно володіє житлом протягом вже майже двадцяти років. На даний час він вирішив оформити соціальну допомогу на комунальні послуги, однак через відсутність правовстановлюючих документів на будинок немає можливості це зробити, а місцезнаходження [PERSON] йому не відоме. Тому, просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку набувальної давності. Позивач в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує. Від представника відповідача надійшов відзив та заперечення на позовну заяву, згідно яких позов не визнають, посилаючись на те, що вони не можуть бути розпорядником спірного майна і воно не перебуває на обліку як безхазяйне, оскільки власником даного нерухомого майна, право власності на яке позивач просить визнати в порядку набувальної давності, є [PERSON] . При цьому, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном, а позивачу відомий факт знаходження майна у володінні [PERSON] . Тому, просять відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 28.04.2001 року державним нотаріусом Маловисківської державної нотаріальної контори Кіровоградської області, [PERSON] належить на праві приватної власності будинок з надвірними будівлями, розташований в [ADDRESS] . Згідно архівної довідки за № 143, виданої 16.07.2015 року ОКП "Кіровоградське ООБТІ" вбачається, що право власності на будинок зареєстровано за адресою [ADDRESS] . За архівними даними адреса домоволодіння в [ADDRESS] , змінено на [ADDRESS] . Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Маловисківської міської ради Кіровоградської області від 04.02.2020 року за № 59, [PERSON] проживає по [ADDRESS] , з 2000 року по даний час. З довідки, виданої виконавчим комітетом Маловисківської міської ради Кіровоградської області від 04.03.2020 року за № 87, встановлено, що [PERSON] , яка була власником домоволодіння під [ADDRESS] , виїхала в 1975 році в невідомому напрямку. В даному будинку проживає [PERSON] . Будь-яких осіб, які б претендували на будинок немає. Із заяв свідків [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що [PERSON] дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 2000 року по 2020 рік. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи, що згідно зі ст.92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст.319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (ч.3 ст.344 ЦК). Отже, позивач заявляє про давність володіння житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , при цьому його дії свідчать про добросовісне володіння, оскільки [PERSON] заволодів житловим будинком з дозволу власника майна, без оформлення будь-яких правовстановлюючих документів, при цьому починаючи з 2000 року позивач відкрито та безперервно володіє даним майном. Як вбачається з інформації наданої старостою Олександрівського старостинського округу, власник житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , з 1975 року не проживає на території даного села. З довідки виданої квартальним комітетом Подільського району м. Кропивницький від 01.04.2020 року, встановлено, що [PERSON] з вересня місяця 2011 року не проживає за адресою, на яку вказує представник відповідача, а саме: в квартирі [ADDRESS] . Правові позиції Верховного Суду України, на які вказує представник відповідача в письмовому запереченні, викладені в постанові № 175/4741/16 від 29.03.2018 року та в постанові № 205/1178/16-ц від 06.09.2018 року, не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки в даних випадках різні підстави заволодіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник, дана правова позиція викладена 10 лютого 2020 року Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 923/82/19 (ЄДРСРУ № 87478664). 24 січня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 755/16913/16-ц, провадження № 61-24031св18 (ЄДРСРУ № 79445638) вказав, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 №910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Отже, враховуючи, що позивач фактично володіє, без будь-яких законних підстав чужим майном протягом майже двадцяти років, тобто добросовісно, при цьому відкрито та безперервно, інші особи не претендують на даний будинок, а тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved