Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

20 січня 2015р. позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до Самарського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до [PERSON], третя особа: Восьма Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про розірвання договору дарування будинку №54. Розташованого по вул.Зоопарковій у м.Дніпропетровську та скасування його державної реєстрації. 7 лютого 2015р. позивачі доповнили свої позовні вимоги позовом про поновлення строку позовної давності, усунення перешкод в користуванні будинком та вселенні в будинок №54 по вул.Зоопарковій у м.Дніпропетровську. З урахуванням доповнених та уточнених позовних вимог позивачі посилалися на те, що 14.03.2006р. вони уклали договір дарування житлового будинку із їх дочкою відповідачкою [PERSON], який був посвідчений державним нотаріусом Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстровано у реєстрі під №3-653. Зазначений будинок був побудований ними власноручно у 1968р. і належав їм на праві власності. З того часу вони зареєстровані, проживали у цьому будинку і іншого житла у них не має. При даруванні будинку вони не мали наміру із нього виїжджати, бо між ними і відповідачкою було досягнуто домовленість, що вони оформляють на неї вищевказаний будинок, а вона доглядає їх обох до кінця і матеріально забезпечує. Укладення договору дарування було зумовлено тим, що вони є людьми похилого віку із поганим станом здоровя і потребують сторонньої допомоги. Вони - пенсіонери і отримують дуже малу пенсію, якої не завжди вистачає навіть на ліки. Ця обставина стала причиною дарування доньці будинку взамін на матеріальну допомогу з її боку. Окрім того, на той час позивачці [PERSON] було постановлено онкологічний діагноз і вони прагнули таким чином забезпечити допомогу з боку доньки у найскрутніший час. Позивач [PERSON] також хворіє і має статус «Дитина війни» Тривалий час відповідачка виконувала умови домовленостей між ними, але з часом стосунки між ними погіршилися і відповідачка почала виживати їх із дому. Створені нестерпні умови для проживання і вони були змушені, не взявши із собою речей та документів, піти із дому. На теперішній час вони проживають у металевому неопалюваному вагончику, який стоїть на їх садовій ділянці і раніше слугував їм для зберігання інвентарю. До будинку вони потрапити не можуть, оскільки донька їх не пускає, ображає та погрожує. Відповідач поміняла всі замки у дверях і завела двох собак породи ротвейлер, які бігають у дворі не привязані і не дають можливості підійти до будинку. Вони не втрачали надії, що колись зможуть повернутися додому, але нещодавно випадково дізналися, що відповідачка має намір продати подарований їй будинок. В мережі Інтернет розміщено обяву про його продаж і вже приходять потенційні покупці оглядати будинок. Якщо відповідачка продасть подарований будинок, то вони по життєво залишаться проживати у металевому вагончику, в якому не має навіть елементарних умов для проживання. Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили поновити строк давності, розірвати договір дарування житлового будинку від 14.03.2006р, укладений між ними та [PERSON]С, зареєстрований державним нотаріусом Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори у реєстрі під №3-653; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок із господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Зоопаркова, 54; вселити їх до житлового будинку та зобовязати [PERSON] не чинити їм перешкод у користуванні зазначеним житловим будинком із господарськими будівлями. В судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позовні вимоги. Представник позивача пояснила, що ініціатором договору дарування була відповідачка. В цей час позивачка захворіла. Домовились про довічне утримання. Фактично будинок не було передано відповідачці за договором дарування, а зареєструвала вона спірний будинок на своє ім»я лише в кінці 2014р. Тепер донька не йде на контакт із батьками. Під впливом чоловіка вона вирішила продавати спірний будинок. Свідки підтвердили в судовому засіданні, що це був договір довічного утримання. Вона вважає, що права позивачів порушені, оскільки зроблено оголошення про продажу спірного будинку. Уже під час розгляду справи 7 лютого 2015р. була спроба у її присутності вселитися, але позивачів не впускали у будинок. Строк позовної давності необхідно поновити, оскільки позивачі похилого віку, хворіють і приймали заходи щодо налагодження стосунків із дочкою. Позивачка в судовому засіданні пояснила, що дійсно договір підписала, але їй було більше 60років, а чоловік ще старший. Вони домовились із донькою про довічне утримання. Вона тоді була без окулярів і не могла прочитати який договір оформлено. У будинку 4 кімнати і достатньо місця для всіх. Вони надіялись, що донька одумається. Садова ділянка знаходиться далеко від населеного пункту, їх затопляє і транспортного зв»язку немає. Наприкінці 2014р. відповідачка оголосила в Інтернеті про реалізацію будинку. Вони дуже розхвилювалися, оскільки були грубо порушені їх права. Позивач показав, що із донькою була домовленість про довічне утримання. Він підписав договір не читаючи. У нього катаракта, а на одне око він зовсім сліпий. Тепер у них немає ключа навіть від хвіртки. У дворі - дві собаки і вони не можуть ані зайти, ані вийти. Відповідачка та її представник частково заперечували проти позову, пояснюючи це тим, що позивачі укладаючи договір дарування, розуміли, який саме правочин вони укладають і діяли добровільно. З дати укладення договору дарування, тобто з 14 березня 2006р, позивачі знали, що уклали саме договір дарування, а не будь-який інший правочин. Строк позовної давності пропущено і вони просили його застосувати. Намагання позивачів розібратися у сімейному колі не є поважною причиною. Також в судовому засіданні відповідачка не заперечувала проти вселення батьків у будинок і стверджувала, що батьки із власної волі із 2009-2010р.р. не приїздять додому. Домовленостей про їх утримання не було. Просто говорили, що виписуватися вони не будуть. Якщо треба буде доглядати, то вона буде їх доглядати. Замки дійсно змінені і собаки є. Вона не їздить до батьків, оскільки у неї алергія. Останній раз вона була у батьків на садовій ділянці у 2010р, привозила їм дрова та речі. Позивачі навмисно перешкоджають їй користуватися будинком. Третя особа державний нотаріус Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявилася, але надала пояснення, у яких просить розглядати справу без її участі та згодна з будь-яким рішенням суду. Нотаріус [PERSON] пояснила, що договір дарування було посвідчено в установленому порядку, а чи була домовленість про довічне утримання вона не пам»ятає. Вислухавши доводи та пояснення сторін, їх представників, третю особу, свідків та дослідивши письмові докази, що в матеріалах справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Статтею 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Забезпечення й охорона прав і свобод людини й громадянина є найважливішим та пріоритетним напрямком діяльності держави. Серед засобів захисту прав і свобод людини і громадянина особливо відповідальна і ефективна роль належить суду, адже відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Основним актом реалізації судової влади є судове рішення. Згідно ст.55 Конституції України права свободи громадян захищаються судом Тому кожне судове рішення має свідчити про реалізацію конституційних принципів, на яких заснований весь судовий процес. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини (Рим, 4 листопада 1950 року), ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обовязків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Конвенція про захист прав і основних свобод людини є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України. Положення Конвенції та Конституції України з цього питання відтворені в ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України про завдання цивільного судочинства. Відповідно до ст. 1 ЦПК України Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як зазначено у ст.4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що у 1968р. позивачі побудували житловий будинок із господарськими спорудами, який розташований по вул.Зоопарковій,54 у м.Дніпропетровську і складається із 4-х житлових кімнат. З того часу він належав їм на праві власності, вони проживали у ньому, були зареєстровані і іншого житла окрім цього будинку у них не має. Зазначені обставини підтверджені відміткою про реєстрацію у їх паспортах, довідкою квартального комітету №21 від 23.12.2014р. та копією домової книги, а також відповідачкою не оспорювалися (а.с.5,6,13-14). 14 березня 2006р. сторони оформили договір дарування спірного житлового будинку, який був посвідчений державним нотаріусом Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстровано у реєстрі під №3-653, але в дійсності вони уклали договір про довічне утримання (а.с.4). При даруванні будинку позивачі не мали наміру із нього виїжджати, бо між ними і відповідачкою була досягнута домовленість, що вони оформляють на неї вищевказаний будинок, а вона буде доглядати їх обох до смерті та матеріально буде забезпечувати. Укладення договору дарування було зумовлено тим, що позивачі є людьми похилого віку із поганим станом здоровя, які потребують сторонньої допомоги. Позивачка [PERSON] страждає діабетом. Позивач [PERSON] також хворіє, страждає катарактою і має статус «Дитина війни». На той час позивачці [PERSON] було постановлено онкологічний діагноз і вони прагнули таким чином забезпечити допомогу з боку доньки у найскрутніший для них час(а.с.10). Окрім того, позивачі є пенсіонерами і отримують замалу пенсію. Ця обставина також стала причиною дарування доньці будинку взамін на матеріальну допомогу з її боку. Суд вважає, що між сторонами було укладено не договір дарування, а фактично укладено договір про довічне утримання. Із матеріалів справи вбачається, що тривалий час відповідачка виконувала умови домовленостей між ними, але з часом стосунки між ними погіршилися і відповідачка почала виживати їх із дому. Вона створила нестерпні умови для проживання, тому позивачі були змушені піти із дому, не взявши речі і документи, на садову ділянку і тепер вони там проживають у металевому неопалюваному вагончику, який раніше слугував їм для зберігання інвентарю, в якому немає елементарних умов для проживання і вони змушені там зимувати. На теперішній час позивачі не можуть до будинку потрапити не тільки для того, щоб проживати у ньому, а й навіть для того, щоб взяти найнеобхідніші речі. Донька не пускає їх у двір і ключі не надає. Щоб позивачі не змогли потрапити додому, відповідач поміняла замки у дверях і завели двох собак породи ротвейлер, які бігають у дворі не привязані і не дають можливості зайти у будинок. Позивачі не втрачали надії, що колись зможуть повернутися додому, але нещодавно випадково дізналися, що відповідачка має намір продати подарований їй будинок. В мережі Інтернет розміщено обяву про його продаж і вже приходять потенційні покупці оглядати будинок (а.с.7-8). Зазначені обставини підтверджені в судовому засіданні показами свідків та письмовими доказами : довідками із місця реєстрації позивачів, про розмір їх пенсії, медичними виписками, актами про перешкоди щодо вселення позивачів у будинок від 29 жовтня 2010р, 30 грудня 2011р. та 7 лютого 2015р, копіями оголошення, свідоцтв, паспортів, договору дарування та технічного паспорту на спірний будинок (а.с.4-26,64-68). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що будинок давно побудували батьки, але сестра вигнала їх із дому. Договір батьками був укладений про довічне утримання для того, щоб сестра проживала у будинку та доглядала за ними. Він намагався поговорити із сестрою, але вона не бажає розмовляти. Він проживає у старому невеликому бабусиному будинку. А сестрі батьки подарували квартиру, яку вона продала для бізнесу. Йому відомо, що у сестри є борги. Сестра була відсутня роками і батьки виховали їй двох дітей. Тепер батьки приїжджають до нього, а сестра їх в будинок не впускає. Із показань свідка [PERSON] вбачається, що вона є квартальною. У 2010р. вона взнала, що відповідач вигнала із будинку своїх батьків і до сих пір вони не можуть потрапити до будинку, оскільки відповідачка поміняла замки та придбала двох собак, які заважають увійти в дім, а тому вони зараз живуть в садовому будинку. Брат хотів поговорити із сестрою, але не вдалося і його побили. Позивачі трудолюбиві. Вони багато років доглядали, виховували , водили до школи та в кружки дітей відповідача. Відповідач їй особисто говорила, що не бажає проживати із батьками. Кімната батьків занята і там холодно. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що вона знає позивачів як сусідів по дачі. Вони давно із 2009р. проживають в садовому будинку. Дуже позитивно завжди відгукувалися про доньку та допомагали їй доглядали дітей. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивачі це батьки її чоловіка і також підтвердила, що позивачі уклали із донькою договір довічного утримання, але вона умови домовленості не виконує і вигнала батьків із дому. У вагончику вони проживають приблизно 7 років, там немає ніяких умов для проживання. Це далеко від населеного пункту. Транспорт туди не ходить і машиною не можливо заїхати. Пішком іти далеко. Батьки хворіють, а батько по суті сліпий. Матір страждає діабетом. У них немає потреби продавати цей будинок, оскільки за такі гроші більшого і кращого будинку вони не куплять. Окрім того, їй відомо, що чоловік відповідачки має намір свою матір поселити в цей будинок. Свідок відповідача, її син [PERSON]В, також підтвердив, що бабуся і дідусь не проживають із ними в будинку з 2010р. і проживають у садовому будинку. Разом із тим, до його показів про те, що між позивачами та відповідачем. домовленості про довічне утримання не було, суд відноситься критично, оскільки вони суперечать показам всіх свідків та матеріалам справи. Згідно із ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Суд вважає, що при укладанні позивачами із донькою договору їх внутрішній волі відповідав договір про довічне утримання, про який вони домовились із нею. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За таких обставин суд вважає за необхідне розірвати договір між сторонами та скасувати державну реєстрацію. Із розяснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009р. №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Згідно ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (подарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Після реєстрації у нотаріуса договору дарування, позивачі не передали відповідачу будинок у дар та не зареєстрували його на ім"я відповідача. У відділі реєстрації договір на ім"я відповідача було зареєстровано лише у 2014р. Суд вважає, що між сторонами було укладено не договір дарування, а договір довічного утримання. Встановлено, що при укладанні договору дарування сторони досягли згоди відповідно до договору про довічне утримання. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Із матеріалів справи, пояснень сторін та свідків вбачається, що позивачі є батьками відповідача, похилого віку і на час підписання договору перебували у тяжкому як матеріальному, так і фізичному становищі. Підписуючи договір дарування на меті у сторін було передача будинку за умови, що донька буде доглядати та матеріально допомагати батькам. В силу ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Встановлено, що відповідач не виконувала домовленості про довічне утримання, не доглядала за позивачами та матеріально не допомагала. Окрім наведених доказів, відповідачка в судовому засіданні по суті визнала що була домовленість про те, що позивачі не будуть зніматися із реєстрації, визнала їх право на проживання у будинку та повідомила про те, що розмова була і вона говорила що буде їх доглядати та утримувати Згідно ст.651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої ним шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ч.1 ст.755, ч.1 ст.756 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини. У разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у звязку із невиконанням або неналежним виконанням набувачем обовязків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане і має право вимагати його повернення. В силу ч.ч.2, 3 ст.653 ЦК України, у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили. Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За ст.156 ЖК України, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України, а саме: дружина, їх діти і батьки. Щодо строку позовної давності, на який посилається відповідач, то з огляду на те, що згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й обєктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Із матеріалів справи вбачається, що позивачі проживали у домоволодінні і зареєстровані там. Окрім наведених доказів, відповідачка в судовому засіданні по суті визнала що була домовленість про те, що позивачі не будуть зніматися із реєстрації, визнала їх право на проживання у будинку та повідомила про те, що розмова була і вона говорила що буде їх доглядати та утримувати. З 2008р. відповідачка не виконує свої обов»язки по договору довічного утримання, а з 2010р. вони змушені мешкати у металевому вагончику у звязку з неприязними стосунками із дочкою, намагаючись весь час налагодити стосунки. Лише у 2014р. із оголошення, позивачі дізнались про те, що донька бажає продати будинок. Таким чином строк позовної давності позивачами порушено із поважних причин: за станом здоров»я, в силу похилого віку та намаганням налагодити стосунки із рідною донькою. За таких обставин суд вважає за можливе поновити пропущений строк позовної давності та захистити порушене право позивачів. Оскільки договір дарування спірного будинку розірвано, то позивачі підлягають вселенню в належний їм будинок та відповідач зобов»язана не чинити перешкод у користуванні вказаним будинком. Окрім вище наведених доказів, [PERSON] допитана як свідок, підтвердила про наявність перешкод у позивачів для користування будинком, пояснивши що, 7 лютого 2015р. вона була присутня при вселенні позивачів у будинок, але вселитися у власний будинок позивачі не змогли із-за перешкод відповідача. Таким чином, відповідно до зазначеного чинного законодавства, позивачі мають право на житловий будинок №54 по вул.Зоопарковій в м.Дніпропетровську та на користування і проживання у будинку. Суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Згідно ст.88 ЦПК України на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 365грн. 40коп. У відповідності з ст.ст.15, 16, ч.ч.1, 3, 5ст.203, ч.1 ст.215, ст.216, ст.235, 651, ч.ч.2, 3 ст. 653, ст.717, 744, ч.2 ст.749, ч.1 ст.750, ч.1 ст.754, ч.1 ст.755, ч.1 ст.756 Цивільного кодексу України, ст.47 Конституції України, ст.ст.9, 156 Житлового кодексу України, ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved