Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

28 жовтня 2019 до Голопристанського районного суду Херсонської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на 3/25 частини житлового будинку. Позовна заява обґрунтована тим, що позивачка з 10.05.1980 перебувала у шлюбі з [PERSON] , шлюб між ними розірвано 16.08.1994. Під час шлюбу 04.06.1992 подружжям було придбано частину житлового будинку, яка належала радгоспу «Чорноморський», а саме 6/25 часток житлового будинку (квартиру [ADDRESS] . Майно було зареєстровано на чоловіка позивачки - [PERSON] [INFO] [PERSON] помер, спадщину після його смерті прийняли відповідачі (діти [PERSON] та [PERSON] ) [PERSON] та [PERSON] Нотаріус відмовив у виділі частки у спільному майні подружжя, оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. З урахуванням викладеного позивачка просила суд визнати за нею право власності на 3/25 часток житлового будинку (квартири [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] у підготовчому засіданні позовні вимоги підтримала, наполягала на задоволенні позову. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, надали до суду заяви про визнання позову та просили розглянути справу за їхньої відсутності. Згідно чч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити у підготовчому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом установлено, що 10.05.1980 між позивачкою та [PERSON] зареєстровано шлюб (а.с. 13), 16.08.1994 шлюб між ними розірвано (а.с. 14). Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку 04.06.1992 [PERSON] купив частину житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , а саме: 49,3 кв. м. частини житлового будинку, що складає 6/25 ідеальної частини (квартира №1 ). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 16). З заявами про видачу свідоцтва про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися діти померлого: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до пункту 1 розділу VII "Прикінцеві Положення" Сімейного кодексу України (далі - СК України), цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режиму цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна (далі - КпШС України), а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічне положення закріплене в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України. Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року N 6-843цс17. Установивши, що частина житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] придбана у період шлюбу і за рахунок спільних коштів, а також враховуючи відсутність документів на спростування цих обставин, суд дійшов висновку про те, що спірна частина будинку була спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи викладене, зважаючи на презумпцію рівності часток подружжя у спільному майні, суд вважає, що позовні вимоги є доведеними та такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку спільної власності подружжя, а саме на 3/25 часток житлового будинку (квартири [ADDRESS] . За таких обставин,

Outcome: approved