Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

24.04.2014 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом до відповідачів. Позовні вимоги мотивовані тим, що з квітня 2005 року вона і [PERSON] постійно проживали однією сім'єю як чоловік і жінка без шлюбу. В будь-якому іншому шлюбі, вона не перебувала. Місце її реєстрації знаходилось у м. Першотравенську, але фактично вона з [PERSON] мешкала в кв. [ADDRESS]. Разом з ними мешкала їхня спільна донька [PERSON], яка народилася [INFO]., та донька [PERSON] від першого шлюбу, відповідач [PERSON] Вони з [PERSON] вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом та мали взаємні права та обов'язки. Шлюб не реєстрували, так як вважали, що в цьому не було потреби. В серпні 2009 року вона і [PERSON] купили у спільну власність квартиру [ADDRESS]. В зв'язку з продажем квартири [ADDRESS] та проведенням ремонтних робіт в квартирі [ADDRESS] вони переїхали та стали знімати квартиру в [ADDRESS]. 17.06.2011 р. вона і [PERSON] зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації Першотравенського міського управління юстиції у Дніпропетровській області. [INFO]. [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на майно, що належало на день смерті [PERSON] Встановлення факту проживання однією сім'єю з [PERSON] без шлюбу їй необхідно для оформлення права власності на 1/2 частину майна, набутого [PERSON] за час такого проживання, в порядку ст. 74 СК України. Відповідно до прохальної частини позову, викладеної у заяві від 21.07.2014 р., позивач просить встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без шлюбу з квітня 2005 року до 17 червня 2011 р. - дня реєстрації шлюбу. Позивач, представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі. Позивач дала пояснення аналогічні викладених у позовній заяві, повідомила обставини спільного проживання [PERSON] з нею однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, та заявила клопотання про допит свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], яке було судом задоволено. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] та представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх доводів зазначили, що в даному випадку розгляд цивільної справи про встановлення факту, що має юридичне значення у позовному проваджені є неможливим, так як суттєво порушить принцип рівності та змагальності сторін. Також пояснили, що [PERSON] до 14.07.2011 р. мешкала у м.Першотравенську Дніпропетровської області, що підтверджується відмітками про реєстрацію місця проживання вказаної особи та отриманими судом від Управління праці та соціального захисту населення Першотравенської міської ради Дніпропетровської області документами щодо призначення та виплати [PERSON] допомоги по догляду за дитиною до 3-х років у період із 14.03.2006 р. по [INFO] Крім цього, [PERSON], [PERSON] не є належними відповідачами у даній справі, оскільки до них позовні вимоги по суті позову фактично не заявляються, а цивільна правоздатність [PERSON] припинилася у момент його смерті, що унеможливлює вимоги позивача, що стосються майна, яке, за твердженням позивача, було набуто ним та [PERSON] за час спільного проживання до укладення шлюбу у спільну сумісну власність, та на правовідносини сторін у справі поширюються положення книги 6 ЦК України. [PERSON] також подав заяву про застосування спливу позовної давності, за якою просить наслідки спливу позовної давності до вимог позивача. Представник третьої особи, Першої Павлоградської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, про час та місце його проведення повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Надав заяву, якою просив розглядати справу без його участі (а.с. 131). Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідачів, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню. Згідно ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Тобто, сім'я здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності. У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу встановлюється у судовому порядку. Встановлення такого факту, як правило здійснюється з метою розподілу спільно набутого майна. Оскільки позивач пов'язує встановлення такого факту із наступним оформленням на підставі ст. 74 СК України права власності на 1/2 частину майна, набутого [PERSON] за час спільного проживання з нею без реєстрації шлюбу, спір вирішується в позовному провадженні. При цьому суд виходить із того, що відповідно до ч.6 ст. 235 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Судом враховується, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так само, відповідно до ст.8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом. Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [INFO] у [PERSON] і [PERSON], яка є позивачем по справі, народилася донька [PERSON] (а.с.16). Згідно із довідкою від 09.04.2014 р. №216 головного лікаря Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги м.Павлограда» [PERSON], [INFO].н., знадиться під наглядом лікаря-педіатра з місячного віку. До вересня 2009 року разом із батьками проживала за адресою [ADDRESS]. З вересня 2009 року спостерігається за адресою [ADDRESS] (а.с.11). Згідно із довідкою від 08.04.2014 р. №12 завідуючої Дошкільного навчального закладу № 16 «Світлячок» [PERSON], [INFO], вихованка навчального закладу №16 «Світлячок» відділу освіти Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, дійсно відвідувала дошкільний заклад з 01.09.2007 р. по 31.05.2011 р. та дійсно проживала з батьками: [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS], які приймали активну участь в житті дошкільного навчального закладу № 16 «Світлячок» (а.с.12). Згідно із договором купівлі-продажу ВМІ №923245, посвідченого 25.08.2009 р. державним нотаріусом Першої Павлоградської нотаріальної контори, [PERSON] та [PERSON] придбали у спільну власність кв. [ADDRESS] (а.с.19). 17 червня 2011 р. між [PERSON] і [PERSON] укладено шлюб. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] дружина після реєстрації шлюбу має прізвище - [PERSON] (а.с.15). Судом не встановлено, що до реєстрації даного шлюбу [PERSON] чи [PERSON] перебували в будь-якому іншому шлюбі. [INFO] [PERSON] помер (а.с.14). Згідно матеріалів спадкової справи № 309/2014 Першої Павлоградської державної нотаріальної контори, відповідач [PERSON] доводиться донькою померлому [PERSON] та спадкоємицею за заповітом. Відповідач [PERSON] доводиться матір'ю померлому [PERSON] та спадкоємицею за законом (а.с.47-58). З наданих позивачем документів вбачається, що в період з травня 2007 року по грудень 2010 року померлим [PERSON] було придбано у власність рухоме і нерухоме майно (а.с. 118-127). Суд вважає, що матеріали спадкової справи та документи про придбання рухомого і нерухомого майна вказують на фактичне існування між позивачем та відповідачами спору про право власності на майно, яке було придбане [PERSON] за час проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу. В судовому засіданні свідки [PERSON] і [PERSON] показали, що знайомі з позивачем та її померлим чоловіком з квітня 2005 року, коли після народження спільної доньки [PERSON] вони сталі разом проживати в кв. [ADDRESS]. Після продажу цієї квартири, восени 2009 року [PERSON] та [PERSON] усією сім'єю переїхали в квартиру у [ADDRESS], яку знімали до укладання шлюбу та переїзду в кв. [ADDRESS]. За свідченнями [PERSON] і [PERSON], весь цей час [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство, разом виховували свою доньку [PERSON] та доньку [PERSON] від першого шлюбу [PERSON], разом відпочивали, піклувались один за одним. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що знайома з позивачем і її померлим чоловіком з 2006 року, коли вони проживали ще в кв. [ADDRESS]. В 2011 році [PERSON] та [PERSON] стали проживати в [ADDRESS]. З часу знайомства з ними вона їх вважала чоловіком та жінкою, оскільки вони виховували спільну доньку, вели спільне господарство та піклувались один за одним. З досліджених в судовому засіданні фото таблиць, за №№ 1-22, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] дійсно спільно виховували доньку [PERSON], разом відпочивали та проводили святкові дні (а.с.26-34). Інші надані позивачем фотографії за №№ 23-28 не мають відношення до даної справи, адже стосуються періоду вже після укладання шлюбу [PERSON] та [PERSON] (а.с.35-37). Надаючи оцінку витребуваним ухвалою суду в Управління праці та соціального захисту населення Першотравенської міської ради Дніпропетровської області документам щодо призначення та виплати з 23 березня 2005 року по 17 червня 2011 р. соціальної допомоги на ім'я [PERSON] (а.с.174-179), суд приходить до наступних висновків. Ч.1.Ст.5 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми (органи, що призначають і здійснюють виплату державної допомоги сім'ям з дітьми) передбачено, що всі види державної допомоги сім'ям з дітьми, крім допомоги у зв'язку з вагітністю та пологами жінкам, зазначеним у частині другій статті 4 цього Закону, призначають і виплачують органи соціального захисту населення за місцем проживання батьків (усиновителів, опікуна, піклувальника). Відповідно до ст.1 вказаного Закону, порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми та перелік документів, необхідних для призначення допомоги за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Абз. 3 п.21 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 р. № 1751 передбачено, що особам, не застрахованим в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку призначається і виплачується органами праці та соціального захисту населення за місцем їх проживання. Допомога може бути призначена за місцем фактичного проживання за умови подання довідки про неодержання зазначеної допомоги в органах праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації. Відтак, із даних матеріалів справи випливає, що Управлінням праці та соціального захисту населення Першотравенської міської ради Дніпропетровської області було призначено та виплачено позивачу допомогу по догляду за дитиною до 3-х років у період із 14.03.2006 р. по [INFO], за зареєстрованим відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем проживання позивача ([ADDRESS]), а не за місцем його фактичного проживання на той час ([ADDRESS]). При цьому судом враховується, що згідно ст. 33 Конституції України, ст. 2, 3 Закону України від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання при цьому під місцем проживання розуміється адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. У відповідності до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частина 6 вказаної статті передбачає, що фізична особа може мати кілька місць проживання. Представник відповідача [PERSON] просив суд застосувати до позовних вимог наслідки спливу позовної давності та відмовити у позові. Відповідно до положень ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253 - 255 цього Кодексу (а саме перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок). Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Оскільки про оспорювання своїх прав позивач дізнався вже після смерті [PERSON] [INFO], не раніше подання відповідачами заяв про прийняття спадщини за законом 28.04.2014 р. (а.с.50 звор. бік - 51, 55), позивачем не було пропущено трирічний строк звернення до суду з даною позовною вимогою, а у суду немає підстав для застосування до них наслідків спливу позовної давності. Виходячи з вище наведених вимог закону, досліджених в судовому засіданні всіх обставин справи та наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що взаємовідносини між [PERSON] та позивачем з квітня 2005 року по 17 червня 2011 р. свідчать їх про проживання як чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу, тому позов підлягає задоволенню повністю. Згідно ст.154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. З огляду на задоволення позовних вимог, суд не вбачає на момент ухвалення рішення по справі підстав для скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2014 року (а.с.146-148).

Outcome: approved