Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовною заявою до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у м. Києві, в якому просить зняти арешт з 1/3 частини квартири [ADDRESS] , накладений постановою № 83/12 від 30.09.2005 відділу державної виконавчої служби Оболонського району у м. Києві, запис про який внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 2474065 Двадцять першою Київською державною нотаріальною конторою. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Після його смерті залишилось спадкове майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 27 листопада 2020 року позивач звернулась до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте, при зверненні про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, позивач отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що на все майно спадкодавця накладено арешт відповідно до постанови № 83/12 від 30.09.2005 відділу державної виконавчої служби Оболонського району у м. Києві, запис про який внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 2474065 Двадцять першою Київською державною нотаріальною конторою. Для вирішення питання про зняття арешту з спадкового майна позивач звернулась із заявою про зняття арешту з майна до відповідача, в якій просила зняти арешт з майна. У відповідності листа від 15.10.2020 № 83/12 Оболонського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) встановлено, що на примусовому виконанні у відділі відсутні виконавчі документи, за якими відкрито виконавчі провадження та накладено арешт на все майно [PERSON] . На підставі наведеного у листі від 15.10.2020 № 83/12 Оболонським районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) рекомендовано звернутись до суду з позовом про арешт майна. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд зняти арешт з нерухомого майна, а саме: 1/3 квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлому [PERSON] 21 грудня 2020 року Оболонським районним судом міста Києва за вищевказаним позовом відкрито спрощене позовне провадження. 11 січня 2021 року від позивача надійшла заява через канцелярію суду під вх. №691, в якій остання просить проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. 12.01.2021 від позивача надійшла заява про доручення до матеріалів справи позовної заяви, яка фактично є заявою про виправлення описки у найменуванні вулиці за якою знаходиться спадкове майно, з якого позивач просить зняти арешт, а саме: [ADDRESS] . Оскільки вищезазначена заява про допущену описку, не суперечить законодавству не порушує будь-чиїх прав і охоронюваних законом інтересів, суд вважає за необхідне долучити до матеріалів справи дану заяву та прийняти її до розгляду. Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце повідомлялася належним чином. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце повідомлявся належним чином, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Положеннями ч. 8 ст. 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Згідно ч. 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті у місті Києві від 12.09.2007, актовий запис №17368 (а.с.17). У постанові від 27.11.2020 Державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Васильєва О.В. зазначається, що з матеріалів спадкової справи №619/2020, заведеної до майна гр. [PERSON] вбачається, що спадкоємцями відповідно до ст.1261 Цивільного кодексу України є позивач- дружина гр. [PERSON] та був його син - гр. [PERSON] , який спадщину прийняв фактично та помер [INFO] (а.с.15). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, до складу якого входить 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В силу положень ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. В силу положень ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як убачається із матеріалів справи, позивач звернулася до Державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Васильєва О.В. з заявою про прийняття спадщини. Однак, при підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину, державним нотаріусом було встановлено наявність обтяження на все нерухоме майно [PERSON] . З огляду на що, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, про що була видана відповідна постанова (а.с.15). Згідно із відомостей з Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна відносно [PERSON] встановлено наявність запису: арешт нерухомого майна, за реєстраційним номером обтяження 2474065, внесеного 10.01.2005 Двадцять першою Київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови № 83/12 від 30.09.2005 відділу державної виконавчої служби Оболонського району у м. Києві. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами Закону України «Про виконавче провадження» ( 1404-19), чинного на час накладення арешту на спірне майно, для виконання завдань виконавчого провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до п.5) ч.3 ст.11, ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (1404-19), чинного на час накладення арешту на спірне майно, зазначений захід міг застосовуватися державним виконавцем з метою забезпечення реального виконання рішення. Як було визначено статтею 57 вказаного Закону арешт майна боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Правова природа арешту майна боржника у рамках виконавчого провадження не змінилася і з прийняттям чинного Закону України «Про виконавче провадження» 1404-VIII, норми якого регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення виконавчого провадження. Відтак, судовим розглядом встановлено, що арешт на спірне майно було накладено під час дії Закону України «Про виконавче провадження» (1404-19) за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Так, в процесі розгляду справи встановлено, що постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження відділом державної виконавчої служби Оболонського району у м. Києві № 83/12 від 30.09.2005, було накладено арешт на все майно, належне [PERSON] (а.с.16). Відповідно до листа Оболонського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) №83/12 від 15.10.2020 (а.с.13) на примусовому виконанні у відділі відсутні виконавчі документи, за якими відкрито виконавчі провадження та накладено арешт на все майно [PERSON] . Повідомити інформацію, щодо підстав накладення арешту (обтяження) зареєстрованого 10.10.2005 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за номером 2474065 Двадцять першою Київською державною нотаріальною конторою відповідно до постанови №83/12 від 30.09.2005 Відділу державної виконавчої служби Оболонського району (м.Київ) відносно нерухомого майна [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] - неможливо, у зв`язку зі знищенням виконавчих проваджень переданих до архіву відділу до 2017 року, за строком зберігання. Таким чином, матеріали виконавчих проваджень знищено, відомості щодо зняття арешту відсутні, підстави для збереження обтяжень на дане майно судом не встановлені, відтак зазначений арешт порушує законні права позивача, оскільки перешкоджає їй у реалізації спадкових прав. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Відповідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено виключний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. При цьому, ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Оскільки арешт майна померлого [PERSON] в межах виконавчого провадження був застосований з метою забезпечення примусового виконання виконавчого документа, однак вказане виконавче провадження на даний час знищене, між тим, питання про зняття арешту вирішено не було, що перешкоджає позивачу у визначений законом спосіб реалізувати своє право на оформлення спадкових прав, вимога про зняття арешту з майна є обґрунтованою. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, позовна заява підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на відповідача.

Outcome: approved