Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

19.07.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, виселення та позбавлення права користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВЕХ № 905320 посвідченого державним нотаріусом Першої Синельниківської державної нотаріальної контори Лівійським О.С. 12 жовтня 2007 року, він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Його донька [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] . Від шлюбних відносин у них народилась донька - [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим він дозволив відповідачу [PERSON] вселитися до його будинку та зареєструвати своє місце проживання. На даний час шлюбні відносини його доньки [PERSON] та [PERSON] припинені в зв`язку з тим, що його поведінка є неналежною, він не сплачує комунальні послуги, постійно вчиняє сварки, бійки, зловживає спиртними напоями. Часто, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, відповідач зачиняється зсередини належному йому житлового будинку, внаслідок чого [PERSON] не може в нього потрапити. Виселитись з належного позивачу житлового будинку відповідач категорично відмовляється. Своїми діями відповідач перешкоджає йому, як власнику житлового будинку користуватися в повній мірі своєю особистою власністю. Проживання з відповідачем у одному будинку є неможливим та нестерпним, тому він змушений звернутись з даним позовом до суду. Враховуючи вищевикладені обставини просить суд, усунути перешкоди [PERSON] у користуванні та розпорядженні житловим будинком [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування вказаним домоволодінням. Виселити [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] [ADDRESS] , який належить - [PERSON] . У судовому засіданні позивач [PERSON] надав пояснення аналогічні, викладеним обставинам у позовній заяві, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позицію позивача, просив задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Зазначив, що наданий час йому ніде жити, у будинку в якому проживає, сварок не чинив та ніяк не перешкоджав власнику користуватись житловим будинок. Зазначив, що робив ремонтні роботи у даному будинку. На підтвердження своїх заперечень проти позову надав суду копії документів: характеристику на [PERSON] , лист Синельниківського міськрайонного відділу ДВС Головного управління юстиції у Дніпропетровській області. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги позивача не визнав, заперечує проти їх задоволення. Зазначив, що відповідач, як колишній член сім`ї має право користуватися даним житловим приміщенням. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є донькою позивача у справі, відповідач це її колишній чоловік, з яким вона розірвала шлюб. Власником будинку є її батько, з яким вона разом з дитиною на даний час проживає, а відповідач чинить їм перешкоди у користуванні житлом, постійно знаходячись у нетверезому стані, вчиняє сварки. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що знає [PERSON] з позитивної сторони, що саме колишня дружина провокує відповідача на конфлікти і є ініціатором сварок. Дослідивши подані матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВЕХ № 905320 посвідченого державним нотаріусом Першої Синельниківської державної нотаріальної контори Лівійським О.С. 12 жовтня 2007 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 24.11.2007 року власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] ( а.с.6 -7). Відповідно до копії домової книги для прописки громадян, [PERSON] зареєстрований у будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] (а.с.8-11). Судом досліджено копії письмових документів: постанова судді Синельниківського міськрайонного суду про визнання винним [PERSON] у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення; висновок по розгляду матеріалів ЄО № 521 від 11.12.2015 року; висновок по розгляду матеріалів ЖЄО № 7246 від 14.09.2017 року; висновок по розгляду матеріалів ЖЄО № 7264 від 15.09.2017 року; протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.178 КУпАП відносно [PERSON] та встановлено, що відносно [PERSON] у відділ поліції неодноразово надходили повідомлення про вчинення останнім сварок та погроз фізичною розправою по відношенню до своєї колишньої дружини [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а також притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення ним насильства в сім`ї ( а.с. 12,13,14,15, 16,17, ). Надані відповідачем письмові документи, якими останній обґрунтовує свої, заперечення, щодо позовних вимог, а саме: характеристику на [PERSON] з місця роботи, лист Синельниківського міськрайонного відділу ДВС Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, щодо відсутності заборгованості по аліменти, суд не бере до уваги, оскільки даний доказ не є належним і не стосується предмету справи. Главою 23 ЦК України, встановлено, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на власний розсуд. Зміст права власності полягає у належності власникові права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, на що не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п. 3 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Відповідно до ч.2ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється у т.ч. на колишнє подружжя. Положеннями ст.21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на: дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Відповідно до ч. 4 ст. 13 ЦК України при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Аналізуючи викладене, суд вважає доведеним факт, що [PERSON] вчиняє домашнє насильство відносно [PERSON] , в присутності дитини, які проживають за адресою позивача, дані обставини негативно впливають на психічний стан та розвиток дитини, реєстрація відповідача у вищезазначеному будинкустворює позивачу, як власнику, перешкоди у користуванні даним будинком та дає високу вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства відповідачем. Відповідно ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Із змісту ст. 10 ЖК України вбачається, що громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержуватися правил користування жилими приміщеннями. Жилі будинки та жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. Дана стаття встановлює ряд обов`язків, які мають особи, які використовують жилі приміщення на праві власності або на праві користування. Власники та користувачі приміщень зобов`язані: 1) дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають. Цей обов`язок нерозривно пов`язаний із загальним обов`язком використовувати жилі приміщення за призначенням, для задоволення своїх житлових потреб. Дбайливе ставлення до будинку означає відповідне відношення до санітарно-технічного та іншого обладнання, об`єктів благоустрою, дотримуватися правил утримання жилих будинків, пожежної безпеки, дотримувати чистоту та порядок у під`їздах, на сходових клітинах та в інших місцях загального користування; 2) використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення; 3) додержуватися правил користування жилими приміщеннями; 4) не використовувати жилі будинки та жилі приміщення на шкоду інтересам суспільства. Мова йдеться про загальну заборону зловживання правами власників та наймачів жилих будинків та приміщень, а також про повагу до прав інших громадян. Із змісту ч. 1 ст. 109 ЖК України, вбачається, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Із змісту ч. 1ст. 116 ЖК України, вбачається, що, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Із змісту даної норми вбачається, що виселення вказаних у ст. 116 ЖК України осіб без надання іншого жилого приміщення - це санкція за скоєне правопорушення. Дана стаття вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. Вина цих осіб носить характер умислу або грубої необережності. Під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень; б) використання його не за призначенням. Це використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконавчих комітетів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку й іншими громадськими організаціями за місце проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Позивачами у всіх трьох варіантах підстав виселення виступає наймодавець, а у випадку "в" - і інші зацікавлені особи, права яких порушуються (власники або наймачі сусідніх квартир тощо). Із змісту ст. 157 ЖК України вбачається, що, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12 квітня 1985 за №2 при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжитті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до ст.8 Європейської конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла. Враховуючи, що сумісне проживання позивача з донькою та онуком разом з відповідачем в одному будинку неможливе, оскільки відповідач порушує право позивача на спокійне життя, завдає йому моральних страждань і його поведінка буде порушувати моральні засади суспільства, суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У даному випадку на користь позивача підлягають стягненню з відповідача судові витрати у вигляді судового збору у сумі по 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного, ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, ст. 41 Конституції України, Глава 23, ст. 391 ЦК України, Закон України від 11. 12. 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved