Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

18.01.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 10.03.2016 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу за № 002642, предметом якого виступив трактор МТЗ-82.1.26, вартістю 17 666,67 доларів США , що еквівалентно 477 000 грн. Згідно даного договору відповідач зобов'язався придбати у власність та передати позивачу в користування обумовлений транспортний засіб на строк та на умовах, передбачених договором. В свою чергу лізингоодержувач зобов'язаний був сплачувати за користування трактором лізингові платежі. В порядку виконання умов договору позивач здійснив платіж у розмірі 47000 грн., проте предмет лізингу йому передано не було. Посилаючись на те, що вищевказаний договір суперечить вимогам ст. 202-204, 207, 215-216,227, 509,692,799, 806-807 ЦК України, ст.ст. 18,19, 22 Закону України "Про захист прав споживачів", його умови є несправедливими, позивач просив визнати договір фінансового лізингу недійсним та стягнути сплачені ним кошти - авансовий платіж та комісію. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, його представник адвокат Вуїв О.В. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, на адресу суду надіслано заяву про розгляд справи без його участі та письмові заперечення на позовну заяву. Дослідивши матеріали цивільної справи,в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 10.03.2016 року між позивачем [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було укладено договір фінансового лізингу за № 002642. Як вбачається з даного договору (п.1.1 ст. 1) його предметом визначений транспортний засіб, зазначений у даному пункті та у Специфікації (Додаток №2 до договору), а саме трактор МТЗ 82.1.26 з об'ємом /типом двигуна - дизель, тип МКПП , привід 4 х 4.( а.с.8-13,15). Згідно наданого Додатку № 1 предметом лізингу вказано трактор МТЗ 82.1.26, вартістю 17 666,67 доларів США.( а.с.14). За умовами договору вказаний транспортний засіб відповідач зобов'язався придбати у свою власність та передати його у користування позивача( п. 1.3 ст. 1), який у свою чергу зобов'язався сплачувати за користування трактором періодичні лізингові платежі згідно графіку і відповідно до п. 1.7 договору. В порядку виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатив відповідачу перший внесок по договору в розмірі 47 000 грн., який виявився адміністративним платежем про що позивачу не було роз'яснено та 477грн. комісії за переказ коштів, що підтверджується копією рахунку та дублікатом чека ( а.с. 16). Позивачу предмет лізингу так і не був переданий по причині його відсутності та відповідачем було роз'яснено, що позивач сплатив лише адміністративний платіж, який не входить до вартості транспортного засобу і лише після сплати авансового платежу в розмірі половини вартості транспортного засобу, йому буде його доставлено. Відповідно до положень ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають, змінюються і припиняються із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори, зміст яких не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; за умови їх вчинення у формі, встановленій законом; особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; за їх вільного волевиявлення, відповідно до їх внутрішньої волі і спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (статі 203-204, 215, 626 ЦК України). Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір, як вид правочину, нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням. При цьому, правом пред'явлення позову про визнання договору недійсним, відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України наділені сторони за договором, а також інші заінтересовані особи, що заперечують його дійсність на підставах, встановлених законом. Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами, відповідно до встановлених в ньому умов. Положення ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачають, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повя'зані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна сторона зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Крім того, стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. До даних правовідносин застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки договір про надання фінансової послуги, яка надається фізичній особі для задоволення її особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, повинен відповідати положенням зазначеного Закону. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України № 6-3020цс15 від 11 травня 2016 року відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Крім того, 8 червня 2016 року Верховним Судом України у справі № 6-330цс16 висловлена правова позиція щодо визначення поняття «несправедливі умови договору» закріпленого в ч. 2 с. 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» ( Закон № 1023-XII). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. За змістом ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста ст. 18 Закону № 1023-XII). Згідно з ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч.1 ст.807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно наступних ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону 1023-XII є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 2-4) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (п. 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п. 13). За змістом ч. 5 ст. 11 Закону № 1023-XII до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Крім того, 11 травня 2016 року Верховним Судом України у справі № 6-65цс16 викладено наступний правовий висновок. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Умови оспорюваного договору фінансового лізингу є несправедливими відносно споживача, оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, зокрема умови договору, якими встановлено, що: предмет лізінгу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; вартість предмета лізингу, на момент укладеного договору за цим договором становить 17666,67 доларів США з урахуванням ПДВ згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату укладання даного договору, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 477 грн. з ПДВ, але вартість предмета лізингу може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або вразі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця; на момент укладення договору фінансового лізингу позивач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом усіх своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, оскільки до договору приєднаний лише графік сплати авансового платежу; лізингоодержувач який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, але в такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та /або частини авансових платежів 40% , лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору, а адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає; у випадку відмови від прийняття предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати сплати неустойки (штраф) у розмірі 10% від вартості предмета лізингу, компенсації витрат по реєстрації та страхуванню, кошти сплачені на виконання даного договору не повертаються; дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем; за дострокову сплату лізингових платежів у термін, визначений пунктом 10.14 цього договору, лізингоодержувач сплачує штраф за дострокове погашення в розмірі 10 % від суми дострокового погашення. Тобто, наявні правові підстави для визнання договору фінансового лізингу недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». За правилом ч.1 ст. 360-7 ЦПК України суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. У даному конкретному випадку в оспорюваному договорі обмежені права [PERSON], як споживача по відношенню до лізингодавця у разі неналежного виконання останнім обов'язків, передбачених договором, на шкоду лізингоодержувачу звужений передбачений цивільним законодавством перелік обов'язків лізингодавця, виключена відповідальність лізингодавця за невиконання чи неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу належної якості. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином, договір фінансового лізингу предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору фізична і юридична особа, всупереч ст. 799 ЦК України не було укладено в нотаріальній формі, а тому в силу положень ст. 220 цього ж Кодексу, є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, який є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Адміністративний платіж, комісія, отримані відповідачем від позивача на виконання умов оспрюваного договору підлягають стягненню з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», оскільки суду не надано доказів, що [PERSON] отримав від лізингодавця послуги, вартість яких дорівнює розміру зазначених платежів. Відповідно до ч.1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов'язаних з розглядом справи відносяться витрати сторін на правову допомогу (п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК України). Частиною 1 ст. 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правої допомоги. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч. 1 ст. 88 ЦПК). Враховуючи, що представник позивача [PERSON]- адвокат Вуїв О.В. приймала участь безпосередньо у судових засіданнях, вчиняла і інші процесуальні дії у даній справі відповідно до наданого розрахунку, суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню 1200 грн. витрати на правову допомогу. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави також слід стягнути 1280 грн. судового збору.

Outcome: approved