Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) 17 квітня 2014 року звернувся до Шаргородського районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON], треті особи на стороні відповідача, які не заявляють вимог на предмет спору: Гибалівська сільська рада Шаргородського району Вінницької області, Відділ Держземагентства у Шаргородському районі Вінницької області про визнання недійсним державного акта та його скасування, в якому просить визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №196366, що виданий 02 вересня 2010 року Гибалівською сільською радою Шаргородського району Вінницької області та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01:10:805:00133 про право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,2000 га, кадастровий номер 0525380500:03:004:0036, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану: [ADDRESS], виданого на підставі рішення 19 сесії 5 скликання Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 29.09.2009 року. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до рішення 13 сесії 1 скликання Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 16 листопада 1993 року йому передано у приватну власність 0,20 га присадибної земельної ділянки по [ADDRESS], якою його сім'я користувалася до того тривалий час. Влітку 2009 року до позивача підійшов його сусід [PERSON] та попросив погодити йому межу, оскільки він виготовляє технічну документацію на виділену йому земельну ділянку розміром 0,20 га. В липні 2013 року, коли спеціалісти Державного підприємства «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» почали встановлювати межові знаки по державному акту виданому [PERSON], виявилося, що приватизована [PERSON] земельна ділянка займає частину земельної ділянки позивача. В ході проведення звірки з документами було встановлено, що [PERSON] видано державний акт згідно якого його земельна ділянка змістилась на частину земельної ділянки позивача. Позивач вважає, що при виготовлені державного акту серії ЯЛ №196366 від 02.09.2010 року на ім'я [PERSON], були допущені порушення, внаслідок чого земельна ділянка [PERSON] зайняла частину його земельної ділянки, що порушує його законне право на цю земельну ділянку. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач у судове засідання не з'явився надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову [PERSON] не заперечує. Представник третьої особи Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області заперечень щодо позову не подав. Представник третьої особи Відділу Держземагентства у Шаргородському районі Вінницької області - Вовк А.І. проти задоволення позову не заперечувала та підтвердила, що випадки допущення помилок при виготовленні технічних документацій дійсно трапляються. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягаються задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що рішенням 13 сесії 1 скликання Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 16 листопада 1993 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,20 га для ведення особистого підсобного господарства (а.с. 16). Рішенням 19 сесії 5 скликання Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 29 вересня 2009 року вирішено передати у власність земельну ділянку [PERSON] загальною площею 0,2000 га, в тому числі для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд - 0,2000 га, яка розташована в [ADDRESS], а також видати гр. [PERSON] державні акти на право власності на земельні ділянки загальною площею 0,2000 га, в тому числі для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд - 0,2000 га, яка розташована в [ADDRESS] (а.с. 20). На виконання вказаного рішення, Гибалівською сільською радою Шаргородського району Вінницької області 2 вересня 2010 року [PERSON] було видано державний акт Серії ЯП №196366, на право власності на земельну ділянку площею 0,2000 га, кадастровий номер 0525380500:03:004:0036, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану: [ADDRESS]. З матеріалів технічної документації на земельну ділянку [PERSON], наявної у двох примірниках вбачається, що в примірнику, який зберігається у Відділі Держземагентства у Шаргородському районі Вінницької області та в примірку, який зберігається в ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» кількість зазначених межових знаків різна і до того ж не співпадає із кількістю межових знаків в державному акті [PERSON] (а.с. 7-15). Внаслідок допущених розбіжностей у вказаних документах, в липні 2013 року при встановленні межових знаків спеціалістами Державного підприємства «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», виявилося, що земельна ділянка [PERSON] зайняла частину земельної ділянки [PERSON], що визнано відповідачем - [PERSON] та не заперечується представником третьої особи Відділу Держземагентства у Шаргородському районі Вінницької області - Вовк А.І. Даному факту відповідають правовідносини, які регулюють набуття права власності. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до роз'яснень, що викладені у п. 2 постанови пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгяді цивільних справ" від 16 квітня 2004 року №7 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного суду України від 19 березня 2010 року №2), судам підсудні справи за заявами, зокрема, щодо визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки. Крім того, частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права та обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.ст. 391-393 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Відповідно до ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами (ч. 1 ст. 126 ЗК України). Відповідно ст. 155 Земельного Кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України передбачає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. На підставі вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved