Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з житлового будинку. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 березня 2006 року серії НАК №594870, [PERSON] являється власником житлового будинку №6 по вул. А.Волошина в смт. Великий Бичків, Рахівського району, Закарпатської області. Наведене також підтверджується і Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З відповідачкою, [PERSON], вони проживали в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 09.06.2015 розірвано. У належному позивачеві на праві власності житловому будинку, без належних правових підстав, по даний час проживає відповідачка [PERSON]. На даний час вона не являється членом його сім'ї, договору найму він з нею не укладав. На його прохання звільнити житловий будинок та знятись з реєстрації місця проживання відповідачка не реагує. У зв'язку з чим, він не має можливості вселитися в належний йому будинок, фактично користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном, оскільки там, без його згоди зареєстрована відповідачка. З часу розірвання шлюбу, відносини сторін почали стрімко погіршуватись, так-як відповідачка своєю поведінкою систематично порушує загальноприйняті правила співжиття, створює обстановку, за якої спільне проживання з нею стає неможливим. Вона не проявляє ніякої поваги до нього, дозволяє собі нецензурні висловлювання на адресу позивача, поводиться з ним вкрай зневажливо, ображає та принижує його. Позивач зазнає значних незручностей через те, що в його житловому будинку мешкає особа, з якою він вже тривалий час перебуває у неприязних відносинах. Попри його численні прохання, відповідачка добровільно виселитися з будинку не бажає, користується електроенергією, за яку він зобов'язаний сплачувати всі рахунки, чим вчиняє йому перешкоди у вільному користуванні своєю власністю. Вважає, що подальше проживання відповідачки в його житловому будинку порушуватиме його право, як власника, на вільне та безперешкодне користування належним йому майном. З наведених підстав, представник позивача у позові просила суд винести рішення, яким усунути перешкоди у здійсненні позивачем права власності, шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку, що знаходиться в смт. Великий Бичків, по вул. А Волошина (Горького) №6, Рахівського району, Закарпатської області. Стягнути з відповідачки на його користь понесені ним судові витрати. В свою чергу [PERSON], через свого представника [PERSON], звернулася в суд з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Зустрічні позовні вимоги мотивує тим, що вона з [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі від 02 травня 1991 року. Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 09 червня 2015 року шлюб між ними розірвано. В період шлюбу до моменту фактичного припинення між ними шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства в 2015 році, за спільні кошти ними було покращено та проведено капітальний ремонт будинку №6, по вул. Волошина в смт. Великий Бичків, Рахівського району, Закарпатської області. У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом власником вищевказаного житлового будинку являється [PERSON]. Однак, за роки спільного проживання у шлюбі за спільні кошти ними було перебудовано житловий будинок та добудовано надвірну споруду «літню кухню», які на момент розірвання шлюбу були спільною сумісною власністю подружжя, тобто її [PERSON] та її колишнього чоловіка [PERSON]. Після розірвання шлюбу вона проживає в літній кухні домоволодіння за адресою: Закарпатська область, Рахівський район, смт. Великий Бичків, вул. Волошина №6. Просила суд винести рішення, яким здійснити поділ спільного майна подружжя. Виділити їй у власність ? частину житлового будинку з надвірними спорудами №6 по вул. А. Волошина в смт. Великий Бичків, Рахівського району, Закарпатської області. Виділити у власність [PERSON] іншу ? частину житлового будинку з надвірними спорудами №6 по вул. А. Волошина в смт. Великий Бичків, Рахівського району, Закарпатської області. Ухвалою суду від 16.02.2017 зустрічний та первинний позови об'єднано в одне провадження. Клопотання представника відповідачки за первісним позовом про виклик свідків, в судовому засіданні її представником [PERSON] було знято. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] вимоги первісного позову підтримали, просять такі задовольнити, оскільки будинок належить позивачу в порядку спадкування, отже не може являтися об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідачка після розірвання шлюбу проживає в будинку без будь-яких на те правових підстав, систематично порушує правила співжиття. Окрім того, на цьому ґрунті у них виникли неприязні відносини, які унеможливлюють їхнє спільне проживання. Просять виселити відповідачку з житлового будинку №6, що по вул. А.Волошина в смт. Великий Бичків, Рахівського району, Закарпатської області. В задоволенні зустрічних позовних вимог просять відмовити, як у безпідставних, оскільки відповідачкою не доведено, що під час спільного проживання ними за спільні кошти перебудовано старий житловий будинок та побудовано літню кухню. Відповідачка за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги первісної позовної заяви не визнала, просила відмовити в їх задоволенні. Представник [PERSON] показав суду, що за час перебування сторін у шлюбі житловий будинок зазнав значної реконструкції, окрім того сторонами спільно побудована літня кухня, отже [PERSON] не може бути виселена з будинку, так-як, на його думку, він являється об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Просить відмовити в задоволенні первісного позову, а вирішення зустрічних позовних вимог залишили на розсуд суду, відповідно до чинного законодавства. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. \~15.12.2017 набрав чинності Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII "Про\~ внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України\~ та\~ інших законодавчих актів". Згідно п.9\~ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017\~\~ справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Враховуючи викладене, вказана справа розглядатиметься\~ за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Нормами статтей 76 81 ЦПК України, встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON], перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.05.1991 року, який між ними було зареєстровано у виконкомі Верхньоводянської сільської ради, Рахівського району, Закарпатської області за актовим записом № 16. Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 09,06.2015 шлюб між сторонами розірвано. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно №45135131 від 06.10.2015 та [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №35323106 від 23.03.2015 [PERSON] являється власником житлового будинку №6 що по вул. А. Волошина в смт. Великий Бичків, Рахівського району, Закарпатської області, а також земельної ділянки площею 0,15 га., виділеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Право власності на вказаний будинок [PERSON] набув в порядку спадкування, згідно свідоцтва про право на спадщину 1-1076 від 23.12.2014, виданого державним нотаріусом Рахівської ДНК. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 57 СК України,.особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Отже, житловий будинок №6 по вул. А.Волошина (колишня Горького) в смт. Великий Бичків, Рахівського району, Закарпатської області хоч і придбане [PERSON] під час перебування ним у шлюбі з [PERSON], однак являється його особистою приватною власністю, оскільки набуте ним в порядку спадкування. Як стверджує сам позивач за первісним позовом, про що й не заперечила відповідачка, як під час шлюбу так і після його розірвання, [PERSON], залишилася проживати в дворогосподарстві №6 по вул. А.Волошина в смт. Великий Бичків, Рахівського району, Закарпатської області, та є зареєстрованою у вказаному житловому будинку. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON],була його дружиною, та відповідно, являється колишнім членом його сім'ї. Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй Ухвалі від 21.06.2017 вказав, що підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст. 156, ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР. [PERSON] як у позовній заяві, так і в судових засіданнях ствердив, що з часу розірвання шлюбу їхні відносини з [PERSON] почали стрімко погіршуватись, так-як відповідачка своєю поведінкою систематично порушує загальноприйняті правила співжиття, створює обстановку, за якої спільне проживання з нею стало неможливим. Вона не проявляє ніякої поваги до нього, дозволяє собі нецензурні висловлювання на його адресу, поводиться з ним вкрай зневажливо, ображає та принижує його, влаштовує безпідставні сварки. Він зазнає значних незручностей через те, що в його житловому будинку мешкає особа, з якою він вже тривалий час перебуває у неприязних відносинах. Статтями 317, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 2. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статтей 386, 391 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За правилами ст. ст.\~150,\~156\~ч. 1,3 Житлового кодексу України\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей … Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Згідно\~ст. 157 ЖК України\~членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою\~статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1\~ст. 116 ЖК України\~виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку та інших осіб, які проживають разом з ним, можливе в тому випадку, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17\~постанови\~\~\~від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі\~питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі\~статті 116 ЖК Української РСР\~осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо. Обставини систематичного порушення відповідачкою правил співжиття, а також вжиття щодо неї заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів підтверджені листами Рахівського РВ УМВС України в Закарпатській області №13355 від 03.09.2013, № 831 від 29.01.2015, Тячівської місцевої прокуратури Закарпатської області № 80р (2501) від 13.06.2016. Відповідно до вказаних листів, [PERSON] неодноразово звертався до правоохоронних органів з приводу неправомірної поведінки колишньої дружини [PERSON] та порушення нею загально прийнятих правил співжиття, з приводу чого з нею проводились профілактичні бесіди. З наведеного слідує, що поведінка [PERSON] робить неможливим її проживання разом з позивачем за первісним позовом в одному житловому будинку. Про існування іншого будинку чи літньої кухні про які стверджує відповідачка, нею не надано суду жодних належних доказів. Отже, аналізуючи покази сторін, дослідивши матеріали первинного позову, судом достовірно встановлено, що [PERSON] являючись на даний час одноосібним власником житлового будинку №6 по вул. А.Волошина в смт. Великий Бичків, Рахівського району, Закарпатської області має право на власний розсуд розпоряджатися своїм нерухомим майном, поведінка його колишньої дружини [PERSON], яка проживає з ним разом в одному житловому будинку, робить неможливим їхнє спільне проживання, на даний час шлюб між ними розірвано, отже відповідачка являється колишнім членом сім'ї позивача, вони вже тривалий час знаходяться в неприязних відносинах, питання про визнання спірного житлового будинку об'єктом спільної-сумісної власністю відповідачка перед судом не ставила (про вказане буде описано нижче під час правової оцінки судом вимог зустрічної позовної заяви), своїм проживанням у житловому будинку належному позивачеві, вона створює перешкоди у вільному та безперешкодному користуванні позивачем належним йому житловим будинком, тому вимоги первісної позовної заяви підлягають до задоволення. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] 551 гривню 20 копійок судових витрат, а саме сплаченого ним судового збору при зверненні з позовом до суду. Щодо зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, то в задоволенні таких слід відмовити виходячи з наступного. Як вже встановлено вище, предметом вказаного судового розгляду являється житловий будинок та прилеглі до нього надвірні споруди, що розташовані в смт. Великий Бичків по вул. А Волошина №6, Рахівського району, Закарпатської області. Вказане майно [PERSON] просить поділити між нею та [PERSON], по ? частині, вважаючи його об'єктом права спільної-сумісної власності подружжя, оскільки під час їх перебування в шлюбі житловий будинок зазнав значної реконструкції та ними за спільні кошти була побудована літня кухня. З матеріалів справи судом достовірно встановлено, що [PERSON] та [PERSON], перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.05.1991, який Рішенням Рахівського районного суду, Закарпатської області від 09.06.2015 між ними розірвано. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно №45135131 від 06.10.2015 та [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №35323106 від 23.03.2015 [PERSON] являється власником житлового будинку №6 що по вул. А. Волошина в смт. Великий Бичків, Рахівського району, Закарпатської області, а також земельної ділянки площею 0,15 га. виділеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Право власності на вказаний будинок [PERSON] набув в порядку спадкування, згідно свідоцтва про право на спадщину 1-1076, від 23.12.2014, виданого державним нотаріусом Рахівської ДНК. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 57 СК України,. особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Житловий будинок №6 по вул. А.Волошина (колишня Горького) в смт. Великий Бичків, Рахівського району, Закарпатської області хоч і набуте [PERSON] під час перебування ним у шлюбі з [PERSON], однак являється його особистою приватною власністю, оскільки набуте ним в порядку спадкування. Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об'єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об'єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Головним критерієм поділу майна як об'єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. Насамперед, суд звертає увагу на те, [PERSON], в зустрічній позовній заяві, взагалі не ставила питання визнання спірного житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, яке згідно чинного законодавства може бути визнано таким тільки за рішенням суду, а передчасно, не надавши майну статусу об'єкту права спільної сумісної власності подружжя, просить розділити будинок між ними по ? частині, отже нею в даному випадку обрано невірний спосіб захисту своїх порушених прав. Загальними вимогами процесуального права визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують). Отже, пред'являючи зустрічну позовну вимогу про поділ спільного майна подружжя, [PERSON] не взяла до уваги вимогу законодавця про необхідність в першу чергу визнання спірного майна об'єктом права спільної сумісно власності подружжя, яке можливе тільки за рішенням суду. Окрім того, нею жодним чином не доведено та не надано жодного доказу, який б підтверджував факту істотного збільшення майна у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або її власних затрат. [PERSON] не надано жодних доказів істотного поліпшення стану житлового будинку за рахунок спільних зусиль, в тому числі за її власні кошти, не надала доказів про вартість майна на момент його успадкування [PERSON] та його вартість на момент розгляду вказаної справи в суді, які би доводили факт істотного збільшення ціни нерухомого майна, та підтверджували, що вартість спірного будинку істотно збільшилась унаслідок здійснених за час шлюбу поліпшень, в т.ч. внаслідок проведення переобладнання та ремонтних робіт, тощо.\~ \~ \~\~Також [PERSON] не надала суду жодного доказу на підтвердження будівництва сторонами літньої кухні.

Outcome: approved