Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

23.04.2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , 3-і особи: [PERSON] , Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 148474977 від 07.12.2018 та Свідоцтвом про право на житло від 24.06.1998 № 6. Його син, [PERSON] , є співвласником вказаної вище квартири, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 148474852 від 07.12.2018 року. [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою, але починаючи з 2015 року та по теперішній час у квартирі не проживає, що підтверджується Актом про непроживання особи за місцем реєстрації складеним мешканцями будинку [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] Фактичне місце проживання відповідача не відоме. Водночас, [PERSON] , як власник майна повинен сплачувати комунальні послуги, які нараховуються на відповідну кількість людей (вивіз сміття), які зареєстровані за вказаною адресою та взагалі позбавлений права розпорядитись вказаним майном. Через це, Управлінням соціального захисту населення відмовлено йому у призначенні субсидії. Єдине джерело доходу, який він має це отримання пенсії, більшу частину якої, витрачає на сплату комунальних послуг. Перебування відповідача на обліку в квартирі, створює для [PERSON] перешкоди у реалізації права власності. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст.ст. 317, 319, 321 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 150 Житлового кодексу України встановлено, що власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Разом з тим, згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням , визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У зв`язку із тим, що [PERSON] , [INFO] понад 5 років не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , остання втратила право на користування житловим приміщенням, внаслідок відсутності без поважних причин понад один рік. На підставі вищевикладеного просить суд визнати [PERSON] , [INFO] такою що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2019 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 05.06.2019 року на 10 год. 30 хв. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду на 07.08.2019 року на 15 год. 00 хв. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. Надав суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності. На задоволені позову наполягає. Не заперечує проти винесення заочного рішення. За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час і місце судового засідання повідомлена належним чином, про причину неявки суд не повідомила. Згідно зі\~ст. 280 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином, повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Від третьої особи [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Від третьої особи Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради також надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК\~України фіксування судового процес за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 148474977 від 07.12.2018 та Свідоцтвом про право на житло від 24.06.1998 № 6. (а.с.8-10). Відповідач - [PERSON] , будучи зареєстрованою у квартирі за адресою: [ADDRESS] , не мешкає в ній з 2015 року, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і наданими комунальними послугами, не несе інших витрат по утриманню житла та не приймає участь у спільному побуті чим створює позивачу [PERSON] додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Факт не проживання [PERSON] у кв. [ADDRESS] підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 16.04.2019 року складеним мешканцями будинку [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.11) та письмовими показами свідків [PERSON] та [PERSON] . Згідно з ч. 2\~ст. 386 ЦК України\~власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його прав. Згідно ч. 1\~ст. 317 ЦК України\~власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, тобто, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 319 ЦК України: «Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд». При цьому згідно до\~ст. 391 ЦК України: «Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном». За ч. 1\~ст. 321 ЦК України: «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні». Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 386 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Стаття 383 ЦК України\~зазначає, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1\~ст. 71 ЖК України\~при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно\~ст. 72 ЖК України\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Згідно частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3)показаннями свідків. Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд вважає, що в судовому засіданні дійсно було встановлено факт того, що [PERSON] , [INFO] не проживає в квартирі [ADDRESS] понад 3 роки без поважної причини, а тому позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved