Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

19.10.2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON], посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. За вказаною адресою зареєстрований відповідач, який фактично довгий час в будинку не проживає, не несе ніяких витрат на утримання будинку, ніяких домовленостей щодо користування будинком визначено не було. Позивач зверталася до відповідача з проханням скасувати реєстрацію місця проживання, проте отримала відповідь про неможливість вирішення даного питання у зв'язку з відсутністю вільного часу. На підставі наведеного, позивач просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07.11.2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні. Позивач в судове засідання не з'явилася, через канцелярію суду надала письмову заяву, в якій підтримала свої позовні вимоги та просила справу розглянути без її участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлений вчасно та належним чином, надав суду заяву, відповідно до якої проти задоволення позову не заперечує, просить справу слухати у його відсутність. Відповідно до ч.4 с. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз'яснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.7). З копії будинкової книги, вбачається, що в належному позивачці будинку зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с.8,9). Відповідно до довідки від 01.10.2018 року за № 1302, виданої секретарем КСОНМ «Заріччя» Петренко О.Ю., в належному [PERSON] будинку [ADDRESS] зареєстрований, але фактично не проживає [PERSON] (а.с.20). Актом від 18.10.2018 року, складеного в присутності сусідів, за підписом голови КСОНМ «Заріччя», встановлено, що в будинку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не проживає з 01.12.2012 року і по теперішній час. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач за адресою реєстрації не проживає з 2012 року. Всі витрати, пов'язані з утриманням та обслуговуванням будинку, сплатою комунальних платежів здійснюються позивачкою. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В той же час, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, з урахуванням визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved