Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя. Свої позовні вимоги мотивує наступним. 09 жовтня 2005 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. У шлюбі народилась спільна дитина [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Про розірвання шлюбу [PERSON] дізнався лише в 2018 році. Під час перебування в шлюбі 13 січня 2012 року сторонами була придбана квартира [ADDRESS] , яка зареєстрована на [PERSON] . Позивачем враховуючи максимальну вартість аналогічних квартир в м. Вишневе визначена вартість квартири в розмірі 1 210 245 грн 00 коп та вартість її Ѕ частки - 605122 грн 50 коп. [PERSON] сплачений судовий збір за вимогу майнового характеру у розмірі 6051 грн 23 коп та за вимогу немайнового характеру 768 грн 40 коп, всього 6819 грн 63 коп. В позовні просив: Визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 35788086, яка зареєстрована на [PERSON] . В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 35788086, яка зареєстрована на [PERSON] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір. Відповідач [PERSON] проти позову заперечує, Визнає лише факт перебування в шлюбі з позивачем та факт народження дитини. Всі інші обставини, викладені в позовній заяві, не визнає. Відповідач вважає спірну квартиру своєю особистою власністю, в якій (прописана) вона разом з її сином. Водночас позивач в спірній квартирі ніколи зареєстрований не був (відомості щодо реєстрації сторін наявні в матеріалах справи) і житлових прав на неї не має. Більше того, сам по собі момент набуття права власності відповідачем на спірну квартиру в період шлюбу з позивачем згідно з статтею 60 Сімейного кодексу України не означає виникнення у сторін спільної сумісної власності подружжя на вказану квартиру. А оскільки права спільної сумісної власності сторін на вказану квартиру не виникло положення статті 372 Цивільного кодексу України застосуванню не підлягають. Інформує суд, що позивач зберігає за собою право власності на квартиру [ADDRESS] , в якій сторони мешкали під час шлюбу. Відповідач при цьому на вказану квартиру не претендує і своїх прав на неї не заявляє. Xоча вказана квартира в період шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних грошових затрат подружжя, а тому в силу частини першої статті 32 Сімейного кодексі стала об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Просить в позові відмовити повністю, оскільки позов є недоведеним. В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечує. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 09 жовтня 2005 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. У шлюбі народилась спільна дитина [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Про розірвання шлюбу [PERSON] дізнався лише в 2018 році. Під час перебування в шлюбі 13 січня 2013 року сторонами була придбана квартира [ADDRESS] , яка зареєстрована на [PERSON] . На підставі рішення виконавчого комітету Вишневої міської ради від 06 грудня 2011 року № 102/8 на ім`я [PERSON] видане свідоцтво про право власності від 12 січня 2012 року на квартиру [ADDRESS] 13 січня 2012 року згідно Свідоцтва про право власності від 12 січня 2012 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно на ім`я [PERSON] зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 35788086. [PERSON] сплачений судовий збір за вимогу майнового характеру у розмірі 6051 грн 23 коп та за вимогу немайнового характеру 768 грн 40 коп, всього 6819 грн 63 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до частини першої статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Ст. 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.. 368 Цивільного кодексу України. Ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 70 Сімейного кодексу України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один з них приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний судовий захист закріплено також у ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4). У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). На підставі, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 1, 3, 7, 8, 60, 61, 63, 65, 68, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 15, 16, 182, 316 - 319, 321, 328, 355, 368, 369, 372, 392 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved