Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

19 лютого 2020 року [PERSON] звернулась до суду з дійсним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Мотивувала свої вимоги тим, що вона є власницею квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 03 лютого 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області, зареєстрованого в реєстрі за № 554. У її квартирі зареєстрований колишній власник квартири [PERSON] , який зобов`язався після укладення договору купівлі - продажу добровільно знятися з реєстраційного обліку, однак своє зобов`язання не виконав. У зв`язку із викладеним, просить суд, визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, на задоволенні позову наполягала, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] , будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, шляхом надіслання судових повісток за місцем реєстрації, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і який не подав відзив на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, у межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) встановив наступне. Як встановлено у судовому засіданні, позивач є власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі - продажу квартири від 03 лютого 2020 року, який посвідчено приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Бігуном В.В., зареєстровано у реєстрі за № 554 (а.с.7). Вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 198715496 від 03 лютого 2020 року (а.с.8). Відповідно до довідки № 244 від 11 лютого 2020 року виданої КП Слов`янської міської ради «Керуюча компанія № 4», у квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Згідно акту від 12 лютого 2020 року, складеного комісією у складі майстра Бородіної А.П. та за участю сусідів [PERSON] та [PERSON] встановлено, що [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , але з жовтня 2018 року в ній не мешкає (а.с.13). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 207839647 від 29 квітня 2020 року право власності на квартиру [ADDRESS] 03 лютого 2020 року зареєстровано за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 лютого 2020 року посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Бігуном В.В. У відповідності до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ч. ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Проте, відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У сенсі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає можливість дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першим протоколом та протоколами N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Проте, відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що документами доданими до позовної заяви, [PERSON] доведено, що остання набула право власності на квартиру в результаті її придбання шляхом укладення попереднього договору купівлі-продажу, який не визнаний судом недійсним. Таким чином, з моменту набуття права власності позивачем квартири, право користування відповідача [PERSON] - є припиненим. Крім того, з моменту припинення права власності, припиняється також правомочність користування житловим будинком, яке нерозривно пов`язане з власністю. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов судом задоволений повністю, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн., який був сплачений нею при зверненні до суду із даним позовом. На підставі наведеного,

Outcome: approved