Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

19.07.2017 р. до суду звернувся [PERSON] (далі за текстом - [PERSON].) із позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (надалі - ТОВ «Єврокар Україна») про захист прав споживача та визнання договору недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим (з урахуванням уточненої позовної заяви від 20.09.2017 р.), що 08.06.2017 р. між сторонами у справі укладено договір фінансового лізингу № 2505, за умовами якого позивач мав отримати автомобіль «ZAZ Sens» за ціною 187 555 грн. Так, на думку позивача, умови вказаного договору є несправедливими та грубо порушують його права, як споживача послуг. У зв'язку з чим, просить суд позов задовольнити та визнати вказаний вище договір фінансового лізингу недійсним. Позивач та представник позивача в ході розгляду справи підтримали позовні вимоги повністю, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача в судові засідання не з'явився, 23.10.2017 р. на адресу суду надійшли письмові заперечення на позовну заяву, в яких відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у запереченні. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 08.06.2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (Лізингодавець) та [PERSON] (Лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 2505, предметом якого (п. 1.1. договору) є транспортний засіб, а саме: марка/модель - ЗАЗ, комплектація/модифікація - SENS, об'єм/тип двигуна - 1,3/бензин, тип КПП - 5 МТ, привід - 4х2. За умовами п. 1.3. наведеного вище договору, Лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачені цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Відповідно до п. 1.6. договору, предмет лізингу є власністю Лізингодавця до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу на Лізингоодержувача згідно з умовами даного договору. Ризики пошкодження або виникнення несправностей предмета лізингу переходять від Лізингодавця Лізингоодержувачу в момент передачі предмета лізингу по акту приймання-передачі. Предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених в п. 9.4. ст. 9 даного договору або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених п. 9.5. ст. 9 даного договору (п. 1.7. договору). Згідно з п. 1.8. договору, сторони погодили укласти даний договір у простій письмовій формі з дотриманням всіх його істотних умов. Сторони підтверджують, що обраний предмет лізингу на момент укладення договору відсутній у Лізингодавця, який буде набуто Лізингодавцем після виконання Лізингоодержувачем умов, передбачених п. 1.7. та 4.1. даного договору. Даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором (п. 2.1. договору). Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору фінансового лізингу від 08.06.2017 р. № 2505, позивачем сплачено ТОВ «Єврокар Україна» авансовий платіж в сумі 20 000 грн. Доказів на підтвердження передачі Лізингодавцем (ТОВ «Єврокар Україна») позивачу (Лізингоодержувачу) предмету лізингу за спірним договором матеріали цієї справи не містять. Статтею 627 ЦК Українипередбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексусторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, ін. актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, ін. актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України "Про фінансовий лізинг". Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною 2 ст. 628 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Статтею 806 ЦК України унормовано, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) (ч.1). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (ч. 2). Таким чином, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором, який містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки. Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Частинами 1 та 3 ст. 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Особливості найму (оренди) транспортних засобів регламентовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. В той же час, ч. 2 вказаної вище статті визначено, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 209 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ч. 1). Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису (ч. 2). Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу (ч. 3). Як встановлено вище судом, спірний договір фінансового лізингу від 08.06.2017 р. № 2505 укладений між сторонами у простій письмовій формі без його нотаріального посвідчення. Згідно з ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За змістом ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Згідно з ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1). Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ч. 5). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 р. у справі № 6-2766цс15, висновок якої відповідно до норм ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись судом при застосуванні норм права. Також, при розгляді справи судом враховані положення п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за змістом яких діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. З урахуванням викладеного, відсутність у відповідача ліцензії на надання фінансових послуг, до яких відносяться послуги з фінансового лізингу, є самостійною підставою для визнання договору фінансового лізингу від 08.06.2017 р. № 2505 недійсним. В матеріалах справи відсутні відомості про наявність у позивача на момент укладення спірного договору ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії) та суперечить вимогам законодавства. Таким чином, враховуючи, що договір фінансового лізингу від 08.06.2017 р. № 2505 в порушення вимог ч. 2 ст. 799 ЦК України укладений між сторонами в простій письмовій формі, тобто з недодержанням сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення, суд дійшов висновку, що договір фінансового лізингу від 08.06.2017 р. № 2505 є нікчемним в силу норм ч. 1 ст. 220 ЦК України та не створює жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. У зв'язку з чим, судом задовольняються вимоги позивача про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 08.06.2017 року №2505 та стягнення з ТОВ «Єврокар Україна» грошових коштів в сумі 20 000 грн., що були сплачені [PERSON] на виконання вказаного договору. При цьому, суд вважає, що позивачем в ході розгляду справи не доведено, що умови договору фінансового лізингу від 08.06.2017 р. № 2505 суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», а тому відхиляються судом в цій частині як недоведені. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, судовий збір в розмірі 640 грн. покладається судом на відповідача.

Outcome: approved