Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] від імені якого діє [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсними та скасування: \~ \~ \~ \~1. Рішення 13 сесії 6-го скликання Мукачівської міської ради Закарпатської області №289 від 31.08.2011 в частині надання затвердження [PERSON] технічної документації із землеустрою та передачі їй у власність земельної ділянки з кадастровим номером 211040000:01:003:0661 за адресою: [ADDRESS] (надалі Рішення). 2. Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №331045 від 29 травня 2012 року з кадастровим номером 211040000:01:003:0661 (надалі Державний акт). \~ \~ \~ \~3. Договору дарування частини будинку із земельною ділянкою від 5 червня 2018 року (в реєстрі за номером 1315), посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Герцускі-Торжаш Вікторією Ласлівною (надалі Договір). \~ \~ \~ \~4. Договору дарування частини будинку від 27 серпня 2018 року (в реєстрі за №2051), посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Герцускі-Торжаш Вікторією Ласлівною (надалі Договір 1). \~ \~ \~ \~Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що їй на праві приватної власності належить ј частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Згоди на приватизацію земельної ділянки під будинком за одноосібним власником [PERSON] , вона не надавала. Натомість, на підставі Рішення затверджено технічну документацію щодо земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] та надано у власність [PERSON] . Крім того, на підставі Договору та Договору 1 земельна ділянка та ѕ частки будинку набуті у власність відповідачем (1). Таким чином, позивач вважає порушеним своє право приватної власності на будинок та земельну ділянку під ним. \~ \~ \~ \~Також позивача просить поновити строк на звернення до суду, у зв`язку з тим, що про існування оскаржуваного Рішення та Договору, Договору 1 їй стало відомо тільки 27.07.2021. \~ \~ \~ \~Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 42, 120, 152 Земельного кодексу України. Від відповідача (2) до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким в задоволенні позову просить відмовити, оскільки [PERSON] на підставі заяви від 05.10.2010 відмовилася та дала свою згоду на оформлення у власність (приватизацію) спірної земельної ділянки на користь співвласника будинку [PERSON] . Крім того, позивачем не зазначено підстав для визнання недійсними Договору та Договору 1. Також відповідачем (2) заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки позивач достеменно знала про наявність Рішення ще в 2010 році. Представник відповідача (3), на підставі поданого відзиву на позовну заяву у задоволенні позовних вимог просив відмовити у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю, оскільки оспорюване за предметом позову рішення прийняте в межах повноважень міської ради та з дотриманням визначеної законодавством процедури. Також і підстави для відмови в затвердженні технічної документації були відсутні. Відповідач (1) в судове засідання не з`явилася, відзив на позовну заяву не подала. Третя особа пояснень щодо суті спору не надала. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, натомість від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, просить задоволити. Відповідач (1) та представник відповідача (3), а також третя особа в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Від представника відповідача (2) до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, в задоволенні позовних вимог просить відмовити з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву. \~ \~ \~ \~Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що на підставі частини першої ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. За змістом п. «г» частини третьої ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У відповідності до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно зі статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних осіб,\~прав та\~інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.\~20\~Цивільного кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. \~ \~ \~ \~Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. \~ \~ \~ \~Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому чотири позовні вимоги, які зазначені перед цим та навів у ньому підстави, якими він обґрунтував вимоги за предметом позову, які зазначені судом в описовій частині даного рішення. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. \~ \~ \~ \~Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. \~ \~ \~ \~У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. \~ \~ \~ \~Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення порушення права власності позивача на землю та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову (при наявності порушень прав). \~ \~ \~ \~2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме: житловий будинок із земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] . В контексті хронології існуванням спірних правовідносин, суд наводить наступні обставини справи. Згідно з даними витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.11.2003 №2031995 (а.с. 10) будинок за адресою: [ADDRESS] (надалі - Будинок) на праві приватної власності належав [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер (копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , а.с. 10 , зворот). Після смерті [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину на частку Будинку [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.03.2004 №16.03.2004 (а.с. 12) Будинок на праві спільної часткової власності належав [PERSON] (1/4 частки) та [PERSON] (3/4 частки). На підставі рішення 13 сесії 6-го скликання Мукачівської міської ради від 31 серпня 2011 року №289 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» (а.с. 14) надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на землю громадян з наступним затвердженням зазначеної документації та наданням земельної ділянки у власністю громадянам згідно з Додатком 1 та затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку громадян згідно додатку №2. Згідно з додатком №2 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку з наданням безкоштовно земельної ділянки у власність, в тому числі [PERSON] на [ADDRESS] площею 0,0569 га. На підставі вказаного Рішення [PERSON] видано державний акт серії ЯК №331045 на земельну ділянку площею 0,0569 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 2110400000:01:003:0661 (а.с. 15, 103). На підставі договору дарування частини будинку із земельною ділянкою від 5 червня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. під №1315 [PERSON] подарувала (передала безоплатно у власність) [PERSON] 2/4 частини Будинку та цілу Земельну ділянку. В свою чергу, 27 серпня 2019 року [PERSON] уклала договір дарування частини будинку, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. під №2051, згідно з яким остання подарувала [PERSON] ј частини Будинку. Дані інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23.07.2021 №267154934 (а.с. 16-17) свідчать про те, що Земельна ділянка на праві приватної власності належить [PERSON] , а Будинок на праві приватної спільної частково власності належить: [PERSON] (3/4) та [PERSON] (1/4). 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом частини першої статті 374\~Цивільного кодексу\~України та статті 80\~Земельного кодексу\~України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Згідно із частиною першою статті 116 Земельного кодексу України (далі Кодекс) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. \~Відповідно до\~частин першої\~та другої\~статті 355\~Цивільного кодексу\~України майно,\~що є\~у власності\~двох або\~більше осіб\~(співвласників),\~належить їм\~на праві\~спільної власності\~(спільне\~майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до\~ положень Земельного\~кодексу України (частина перша статті 86)\~земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність) Земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку;\~г) співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків установлених законом. Судом встановлено, що станом на дату прийняття Рішення Будинок належав на праві спільної часткової власності: [PERSON] (3/4 частки) та [PERSON] (1/4 частини). В свою чергу станом на дату ухвалення рішення суду Будинок належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (3/4 частки) та [PERSON] (1/4 частини). Таким чином, з 16.03.2004 співвласником Будинку, що розташований на частині спірної Земельної ділянки є [PERSON] . Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За частинами першої і другою статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина 1 статті 318 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною четвертою статті 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Судом встановлено, що [PERSON] Будинок належав на праві власності. Також йому належало право безстрокового користування Земельною ділянкою, що підтверджується даними витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.11.2003 №2031995. Після смерті [PERSON] , ј частини Будинку, розташованого на Земельній ділянці, перейшла у власність до іншої особи [PERSON] , а ѕ частини Будинку [PERSON] . При цьому, спадкування Земельної ділянки після смерті [PERSON] не відбувалося. Підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду станом на дату ухвалення рішення визначаються\~статтями 377, 1255 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини першої статті 377 Цивільного кодексу України в редакції чинній на момент видачі свідоцтв про право на спадщину (станом на 25.02.2004), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені,\~без зміни\~її цільового\~призначення,\~у розмірах,\~встановлених договором.\~ Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Разом з тим, відповідно до статті 1255 Цивільного кодексу України в редакції чинній на момент оформлення права власності в порядку спадкування (станом на 16.03.2004), право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. В свою\~чергу,\~статтею 120\~Земельного кодексу\~України в\~редакції на\~момент реєстрації\~права власності\~на Будинок\~в порядку\~спадкування (16.03.2004),\~було \~передбачено,\~що при\~переході права\~власності на\~будівлю і\~споруду \~право власності\~ на\~ земельну\~ ділянку\~або її\~частину може\~переходити на\~підставі цивільно-правових\~ угод,\~ а\~ право\~ користування\~ -\~ на\~підставі договору\~оренди.\~ При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень\~статті 120 Земельного кодексу України\~у поєднанні з положеннями\~статті 125 Земельного кодексу України\~у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому\~законом\~порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього\~право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій\~статті 120 Земельного кодексу України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20). Таким чином, перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею. Отже, перехід права на земельну ділянку до нового набувача нерухомого майна відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою (такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16). Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Крім того, спадкоємець нерухомого майна у разі, якщо спадкодавцю належало право користування земельною ділянкою, вправі реалізувати своє право на безоплатне набуття у власність земельної ділянки у розмірах, встановлених Земельним кодексом України, та у порядку, визначеному статтями 116, 118, 122 названого Кодексу. З наведеного випливає, що в силу принципу слідування землі за будівлею, положень статтей 377, 1255 Цивільного кодексу України, статтей 120, 125 Земельного кодексу країни, до [PERSON] перейшло також і право на частину Земельної ділянки, на якій розташована частина Будинку пропорційно до її частки у праві власності на житловий будинок. Таким чином, на момент звернення [PERSON] до Мукачівської міської ради із заявою про передачу їй у власність Земельної ділянки (04.07.2011), право користування такою належало також і [PERSON] . Враховуючи вказане та принцип слідування землі за будівлею, позивач є власником ј частини Будинку та, відповідно має право на ј частки Земельної ділянки. Частиною другою статті 152 Кодексу передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до частини першої\~ ст. 155 Кодексу у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина п`ята стаття 158 Кодексу). Таким чином, [PERSON] як землекористувач має право на звернення до суду за захистом порушеного, не визнаного або оспорюваного права. Таким чином, за результатами судового розгляду справи судом встановлені фактичні дані, які свідчать про порушення прав позивача за наслідком прийняття відповідачем (3) оспорюваного за предметом позову Рішення, що свідчить про необхідність захисту таких прав у контексті з приписами ст. ст. 2, 5 Цивільного процесуального кодексу України. Доводи відповідача (2) щодо надання позивачем заяви про відмову та надання згоди на оформлення у власність (приватизацію) спірної земельної ділянки в користь співвласника [PERSON] , судом відхиляються, з огляду на те, що чинним законодавством не передбачена процедура приватизації шляхом відмови від частки на земельну ділянку в користь іншої особи. Щодо вимоги позивача про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №331045 від 29 травня 2012 року з кадастровим номером: 2110400000:01:003:0661 (надалі Державний акт), суд зазначає наступне. Статтею 21 Цивільного кодексу України\~визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до частини першої\~ статті 393 Цивільного кодексу України \~правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Аналіз положень зазначених норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс18), згідно із яким особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. На таку особу (позивача) не можна покладати обов`язку об`єднання вимог про визнання протиправним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та вимог про скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку, укладених (виданих) на підставі такого рішення. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Вищенаведене узгоджується з висновками, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11. Відповідно до\~статті 19\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» (у редакції, чинній на момент видачі оскаржуваного Державного акту) державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом. Таким чином Державний акт належить до документів, на підставі яких, згідно зі\~статтею 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», провадиться державна реєстрація права власності, яке вони посвідчують, а визнання недійсним і скасування Державного акту має на меті захист прав позивача на земельну ділянку. Державний акт лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак, свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку Державного акту, є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує в його сторін прав, а відтак акт, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє. Судом встановлено, що підставою видачі спірного Державного акту було Рішення, тобто видача Державного акту є дією з оформлення права власності на підставі Рішення. В свою чергу Рішення в частині надання [PERSON] у власність Земельної ділянки визнається судом протиправним та скасовується, про що зазначено вище. Таким чином, оскільки Рішення в частині надання [PERSON] у власність Земельної ділянки в судовому порядку скасовується, то і Державний акт, яким посвідчено право власності [PERSON] на Земельну ділянку, підлягає визнанню недійсним. Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 927/849/17, від 17.04.2019 у справі № 916/641/18, від 15.10.2019 № 916/780/18 та від 20 травня 2021 року у справі № 361/953/16-ц. Вирішуючи позовні вимоги про визнання недійсним Договору та Договору 1 суд виходить з наступного. Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частин першої та другої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Відповідно до\~статті 717 Цивільного кодексу України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до частини другої статті 719 Цивільного кодексу України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 Цивільного кодексу України). Як свідчать наявні у матеріалах справи докази, позов заявлено особою, яка вважає порушеними свої права, внаслідок укладеного оспорюваних Договору та Договору 1. \~ \~ \~ \~При цьому, наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом не навів підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними. Крім того, позивачем не надано, а судом не отримано договору дарування частини будинку від 27 серпня 2018 року, в реєстрі за №2051. Натомість, на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів від 27 вересня 2021 року, приватним нотаріусом надано до суду договір дарування частини будинку від 27 серпня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за №2051, на підставі якого [PERSON] подарувала [PERSON] ј частини Будинку. При цьому, позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення свого права внаслідок укладання вказаного договору дарування. По відношенню до вимоги позивача про визнання недійсними та скасування договору дарування частини будинку із земельною ділянкою від 5 червня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. під №1315 суд виходить з наступного. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Враховуючи наведені позивачем у позовній заяві підстави позову, а також той факт, що відповідач (2) відчужила (подарувала) Земельну ділянку відповідачу (1), яка є останнім набувачем Земельної ділянки, суд приходить до висновку, що у даному випадку ефективним способом захисту права, яке [PERSON] як співвласника Будинку, вважає порушеним, є витребування майна з чужого володіння, тобто заявлення віндикаційного позову. Так, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження\~\~№ 14- 208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з\~\~незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей \~387\~і\~388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей \~387\~і\~388 Цивільного кодексу України\~ може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові\~\~від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі\~№ 752/11904/17. Приймаючи до уваги вищевказані законодавчі приписи, суд виходить з того, що відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом. Відповідно до статей\~76,\~77 Цивільного процесуального кодексу України \~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав. Таким чином, позивачем належними та допустими доказами не доведено яким нормам права суперечить оспорювані за предметом позову правочини, а факт укладання [PERSON] . Договору щодо неналежної їй земельної ділянки, не є підставою для визнання такого правочину недійсним, оскільки має наслідком застосування іншої правової процедури захисту своїх прав позивачами. Враховуючи викладене, в задоволенні позову в частині вимог визнання недійсним Договору та Договору 1 слід відмовити з підстав обрання позивачем неефективного матеріально правого способу захисту порушеного права. При цьому, доводи представника відповідача (2) щодо пропуску позивачем строку позовної давності, є безпідставними та не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки судом встановлено загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, а у випадку переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти. Оскільки позивач звернувся до суду щодо захисту права власності не нерухоме майно, то строки позовної давності не можуть бути застосовані. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша\~статті 257 ЦК України). Вказані приписи поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. При цьому, предметом віндикаційного позову є вимога власника (титульного володільця), який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. В межах розгляду даної справи, позовні вимоги в частині визнання недійсним та скасування Рішення та Державного акту відноситься до негаторного позову як різновид способів захисту права власності. \~Згідно з правовим висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 6 березня 2018 року у справі N 607/15489/15-ц, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому цей позов може бути пред`явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення (пункт 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав"). Питання про застосування судом позовної давності до вимог про визнання недійсним Договору та Договору судом не вирішується, оскільки в межах розгляду даної справи не встановлено порушення прав позивача, внаслідок укладання оспорюваних за предметом позову договорів, і суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині саме за безпідставністю позовних вимог. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Щодо вимоги позивача поро стягнення з відповідачів витрат за надання професійної правничої допомоги в розмірі 40000,00 гривень, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 3 частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно з приписами частини першої, другої та третьої\~статті 134 Цивільного процесуального кодексу України\~разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Положеннями статті 137 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 Цивільного процесуального кодексу України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо). З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та адвокатом Мельником Павлом Петровича 21 липня 2021 року було укладено договір про надання правової допомоги №_168_. На підставі вказаного договору 22.07.2021 було виписано ордер серії АО №1030339. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 48 постанові від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначив, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Заявляючи вимогу про відшкодування вартості витрат на юридичну допомогу, позивач не надав суду детального опису робіт, витрат часу на їх виконання та належного розрахунку вказаних сум (складання позовної заяви, надання консультацій, участь у судових засіданнях, копіювання документів тощо), що б давало суду можливість прийти до переконання про їх обґрунтованість. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). Таким чином, вимога щодо стягнення з відповідача витрат за надання професійної правничої допомоги у розмірі 40000,00 гривень задоволенню не підлягає, у зв`язку з відсутністю детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: approved