Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

19 квітня 2018 року позивач звернулася до Рівненського міського суду із позовом до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.03.2018 по день прийняття судом рішення. Позовні вимоги мотивує тим, працювала в ПрАТ «Рівнеазот», відповідач не виплатив заробітну плату та інші належні до виплати суми посилаючись на відсутність коштів. Позивач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. 30 травня 2018 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про доручення до справи зведеного розрахунку суми позовних вимог, відповідно до якого середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 28506 грн. Від представника позивача 31 травня 2018 року до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. 23 травня 2018 року від представника ПрАТ «Рівнеазот» [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує проти задоволення позову, та просить звільнити ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» від відшкодування шкоди заподіяної затримкою розрахунку при звільненні в повному обсязі на підставі ч.2 ст.1171 ЦК України. В обґрунтування відзиву зазначає, що у відповідача наявні поважні причини та обєктивні обставини, які мають істотне значення та підтверджують відсутність вини щодо несвоєчасного виконання свої зобовязань по виплаті заробітної плати перед позивачем, зокрема зазначає, що ПрАТ "РІВНЕАЗОТ" не отримало всіх належних сум за надані послуги від РОВКП «Рівнеобводоканал», окрім того, з 07 березня 2017 року на підприємстві повністю обмежили поставку природного газу, не давши змоги виробити продукцію. Від представника відповідача 29 травня 2018 року надійшло до суду клопотання про розгляд справи за відсутності повноважного представника ПрАТ «Рівнеазот». Враховуючи заяви учасників судового розгляду, суд вважає за можливе розгляд справи провести за їх відсутності, на підставі наявних\~ в матеріалах справи документів. Згідно з ч.2\~ст.247 Цивільного процесуального кодексу України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення повністю. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Рівнеазот». Відповідно до наказу №359-ВК була звільнений 01 березня 2018 року. Відповідно до довідки №1319 від 10 квітня 2018 про суми які належать до виплати при звільнення [PERSON], останній належать до виплати 12363,41 грн.в тому числі за лютий 2017 року - 4725,41 грн, за березень 2017 року 3835,52 грн., за квітень 2017 року 979,62 грн., за травень 2017 року 491,04 грн. та за червень 2017 року 2331,82 грн. Відповідно до вимог частини 1\~ст.115\~КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 117 КЗпП України\~встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України. Відповідно до розяснень, наведених у пункті 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~статті 117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. В п.20постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~24\~грудня 1999\~року №13\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства про\~оплату праці» роз'яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставіст.117\~КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з ним остаточний розрахунок по заробітній платі, суд приходить до висновку що відповідач зобовязаний сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 02 березня 2018 року (наступного робочого дня після дня звільнення) по 31 травня 2018 року (тобто по день постановлення судом рішення). Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, нарахування\~\~виплат,\~\~що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до розрахунку наданого позивачем до позовної заяви, сума середнього заробітку, що підлягає до стягнення за час затримки розрахунку при його звільненні за період з 02 березня 2018 року по 31 травня 2018 року становить 28506 грн. Відповідно до довідки про середню заробітну плату №1319/а від 10 квітня 2018 року [PERSON] нарахована заробітна плата за січень 2018 року в розмірі 11747,33 грн. та за лютий 2018 року в розмірі 8919,93 грн, всього 20667,26 грн. Відповідно відпрацьованих годин за січень 2018 року 180, за лютий 2018 року 168, разом 348 год. При цьому середньогодинна заробітна плата становить 59,3887 грн. Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить ( 11747,33 грн. заробітної плати за січень 2018 року + 8919,93 грн. заробітної плати за лютий 2018) : (180 робочих годин у січні 2018 року + 168 робочих годин у березні 2018 року) * 8 годинний робочий день = 475,11 грн. Судом встановлено, що період прострочення виплати розрахункових коштів з 02.03.2018 року (наступного робочого дня після звільнення) по 31.05.2018 року\~ (по день постановлення рішення судом) становить 59 днів. Оскільки середньоденна заробітна плата позивача становить 475,11 грн., то розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає виплаті позивачу за період з 02.03.2018 року по 31 травня 2018 року становить 28031,49 грн (475,11 грн. х 59 дн.). Саме така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Доводи представника відповідача про відсутність вини відповідача щодо несвоєчасного виконання своїх зобовязань по виплаті заробітної плати перед позивачем та про те, що шкода позивачу була заподіяна в стані крайньої необхідності, суд вважає безпідставними. Вчинення дій у стані крайньої необхідності передбачає вчинення їх для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. З огляду на викладене, недоотримання всіх належних сум за надані послуги від РОВКП «Рівнеобводоканал», обмеження на підприємстві поставки природного газу, що не дало змоги виробити продукцію не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Враховуючи зміст позовних вимог та встановлені по справі обстави, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає сплаті 704 грн. 80 коп. сплачено при звернення до суду судового збору.

Outcome: approved