Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

[PERSON] 09.01.2014 р. звернувся до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та вселення в квартиру [ADDRESS] . В обгрунтування вимог позивач вказува на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітм після смерті матері [PERSON] він є власником квартири [ADDRESS] . В квартирі, до набуття ним у власність, проживав його брат [PERSON] , який попросив позивача дозволити деякий час проживати в ній. Позивач попередив брата про намір переїхати в квартиру, однак з листопада 2011 року відповідач не давав йому можливості поселитися в квартирі. Крім того, позивачу стало відомо, що відповідач поселив в квартиру і свою дружину [PERSON] .. На вимогу позивача залишити житло і дати можливість вселитися, зробити ремонт та підготувати квартиру для проживання сімї позивача відповідачі відмовляли, змінили замки і в квартиру не пускають. В грудні 2013 року позивачу зателефонували з м.Одеси та повідомили, що в квартирі постійні скандали, порушується спокій мешканців будинку, а також про наявність боргу за комунальні послуги. З метою захисту своїх прав позивач змушений був звернутися до суду з даним позовом. 10.01.2014 р. провадження у справі було відкрито. 24.03.2014 р. ухвалою суду провадження зупинено до розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним, визнання права власності на спадщину за заповітом (справа №523/1767/14). 21.05.2014 р. провадження у справі відновлено у звязку з тим, що ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 13.03.2014 р. позов [PERSON] до [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним, визнання права власності на спадщину за заповітом справи залишено без розгляду (справа №523/1767/14). 04.06.2014 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси провадження по даній справі було зупинено до\~ закінчення розгляду Суворовським районним судом м.Одеси цивільної справи №523/7676/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Білозерська державна нотаріальна контора Херсонської області про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, визнання права власності на спадщину за заповітом. Суддя Суворовського районного суду м. Одеси Погрібний М.О., у провадженні якого знаходилася вищевказана справа, був звільнений у відставку, згідно Постанови Верховної Ради України №1600-19 від 22.09.2016р. «Про звільнення суддів». Суддю перепризначено автоматизованою системою документообігу 28.09.2016 р. відповідно до ст.ст.11-1, 21 ЦПК України та 03.10.2016 р. отримано з цивільної канцелярії. 07 грудня 2017 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Білозерська державна нотаріальна контора Херсонської області про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, визнання права власності на спадщину за заповітом залишено без розгляду через повторну неявку в судове засідання позивача [PERSON] .. 22.01.2018 р. провадження у справі поновлено та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 16.05.2019 р. закінчено підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. В судове засідання сторони не зявилися, викликалися належним чином. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в його відсутності, позов підтримує. Також в матеріалах справи є заява позивача про розгляд справи в його відсутності, позов підтримує, згоден на заочний розгляд справи (а.с.22). Виклик відповідачів в судове засідання можливими заходами відповідно до вимог ч.8 ст.128 ЦПК України щодо повідомлення про дату, місце та час судового засідання, заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відповідно до положень ст.ст.280,281 ЦПК України суд з письмової згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником двокімнатної квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом виданим 23.11.2011 р. державним нотаріусом Білозерської державної нотаріальної контори Алпеєвою Т.В. (а.с.7) . В квартирі зареєстрований з 03.09.2003 р. і проживає відповідач [PERSON] , рідний брат позивача. Право користування відповідач набув після отримання у право власності квартири матірю [PERSON] на підставі договору дарування від 08.01.1998 року (а.с.13,45,36). Також в квартирі разом з відповідачем проживає і [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Суд звертає увагу на те, що протягом всього часу знаходження справи в суді відповідачі своїх заперечень або відзив на позов не подавали, тобто фактичні обставини вказані в позові не спростовували, чим підтвердили своє проживання в квартирі та перешкоджання користування майном позивачу. Так, в силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 2 ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частин першої та четвертої\~статті 10 ЦПК України\~суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та при розгляді справ застосовує\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано ВРУ, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч.1\~ст.317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1\~ст.321 ЦК України, визначає, що право власності є непорушним. Ніхто\~не\~може\~бути протиправно\~позбавлений\~цього\~права\~чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ч.1\~ст.319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житловою площею, яка знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку (квартири), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ч.3 ст. 116 ЖК України). В судовому засіданні було встановлено про відсутність згоди позивача на проживання відповідачів в квартирі. При цьому, суд звертає увагу на те, що після зміни власника будь-яких угод з новим власником відповідач [PERSON] не укладав. Оцінивши усі надані докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача як власника квартири є обгрунтованими, оскільки він як власник на власний розсуд розпоряджається своїм майном, може вимагати усунення перешкод в користуванні майном, тому відповідачі підлягають виселенню, а позивач вселенню. Крім того, враховуючи те, що відбулася зміна власника квартири, відповідач [PERSON] є таким, що втратив відповідно і право користування нею. Щодо вимог позивача про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, то в цій частині вимога не підлягає задоволенню, оскільки відповідач не набувала такого права, оскільки судом встановлено інше наявне в неї зареєстроване місце проживання. З урахуванням вказаних висновків, суд вважає достатнім для захисту прав позивача задоволення вимоги про виселення відповідача [PERSON] .. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України та ст.4 Закону україни "Про судовий збір" необхідно стягнути з відповідачів в рівних частинах судовий збір на користь позивача у розмірі 230 грн. .

Outcome: approved