Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Рубіжанської міської ради Луганської області про визнання за нею права власності на ? частку квартири [ADDRESS]. У судове засідання для розгляду справи по суті, сторони не зявились. Через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області, позивач та відповідач подали заяви про розгляд справи без їх участі. У позовній заяві, позивач зазначила, що 14 березня 2015 року помер її брат, [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді права власності на ? частку квартири [ADDRESS], яку він успадкував від матері [PERSON]. Але коли вона звернулась із заявою до державного нотаріуса про прийняття вказаної спадщини, їй було відмовлено, оскільки її брат за життя не зареєстрував на своє імя право власності на вказану частку квартири. Відповідач подав заяву, якою вказав на те, що не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позовної заяви. Суд на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: [PERSON] народилась 10 лютого 1929 року (а.с.79,86,87). П`ятнадцятого березня 1954 року, [PERSON] народила [PERSON] (а.с.48,63,74), а 05 червня 1958 року - [PERSON] (а.с.66 зворотній бік, 68). У січні 1977 року, [PERSON] уклала шлюб з Абдулаєвим [PERSON] (а.с.67), але вже в липні 1982 року розірвала його, залишивши прізвище [PERSON] (а.с.67 зворотній бік). З 25 серпня 1987 року [PERSON] була зареєстрована і проживала за адресою: [INFO] (а.с.79 звороній бік, 82). І в цьому ж році, оскільки квартира мала статус кооперативної, вона сплатила 100% її вартості (а.с.10,58), тобто повністю внесла свій пайовий внесок за квартиру. У грудні 1990 року, [PERSON] одружилась, і змінила своє прізвище на [PERSON] (а.с.68, 81 зворотній бік), а [PERSON] почав проживати із матір`ю [PERSON] (а.с.69 зворотній бік, 48, 82). П`ятого квітня 2007 року, [PERSON] померла (а.с.6,44,78,80 звортній бік,), але її спадщину успадкували її діти: [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, по 1/2 кожен (а.с.6,78-89). Право власності на 1/2 частку квартири №64 у будинку 77а, який розташовано по вулиці Визволителів у місті Рубіжне Луганської області, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєструвала тільки [PERSON] (а.с.10,11,12,15,58,59). Чотирнадцятого березня 2015 року, [PERSON] помер, про що складено відповідний актовий запис № 264 та видано свідоцтво серії І-ВЛ № 473758 (а.с. 17). При цьому, за життя, право власності на 1/2 частку квартири №64 у будинку 77а, який розташовано по вулиці Визволителів у місті Рубіжне Луганської області, [PERSON], у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстрував (а.с.55-56). Після смерті [PERSON], тільки його сестра [PERSON] 14 травня 2015 року звернулась із заявою про прийняття спадщини (а.с.63-77). При цьому 19 лютого 2016 року, вона звернулась до Рубіжанської державної нотаріальної контори також із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину у вигляді ? частки квартири № 64, розташованої по вулиці Визволителів, будинок 77-а в місті Рубіжне Луганської області, однак отримала відмову в звязку з тим, що її брат [PERSON], не зареєстрував право власності на своє імя на 1/2 частку вище вказаної квартири (а.с.63-77). За даними комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Рубіжанської міської ради, станом на 31 грудня 2012 року власником ? частки квартири [ADDRESS] є [PERSON]. А на ? частку квартири право власності не оформлено (а.с. 12,57). За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказана квартира є об`єктом права приватної спільної часткової власності, в якому ? частка належить [PERSON] (а.с.55-56). Із встановлених обставин вбачається вступ позивача у цивільно-правові відносини з приводу спадкування нерухомого майна, в межах яких виник спір щодо невизнання за позивачем права власності на 1/2 частку нерухомого майна. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини першої статті 181 Цивільного кодексу України квартира у багатоквартирному жилому будинку вважається нерухомою річчю, як різновид майна. Поряд з цим, відповідно до положень частини першої статті 182 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Законом, який регулює відносини повязані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 01 липня 2004 року №1952-IV. Статтею третьою цього закону передбачено, що державна реєстрація прав є обовязковою, інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, частиною четвертою цієї статті гарантується, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом за умов, що реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Положеннями частини першої статті 4 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню) було передбачено, що цивільні права та обовязки виникали з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Так, статтею 4 Основ цивільного законодавства Союзу РСР та його республік передбачалось, що обєктом цивільних прав є, у тому числі, право на нерухоме майно, особливості набуття та припинення якого встановлюється законодавчими актами. Поряд з цим частиною першою статті 51 цього ж закону, було передбачено, що громадянину можуть належати на праві власності - квартири, як нерухоме майно. Законом, який тлумачив право власності як суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном, та регулював їх на території нинішньої України є Закон України Про власність, положеннями статті 15 якого було передбачено, що член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває права власності на це майно, ставши власником якого він набуває право розпоряджатись ним на свій розсуд. Аналогічна за своїм змістом норма права, була передбачені і частиною другою статті 51 Основ цивільного законодавства Союзу РСР та його республік. Тому, оскільки [PERSON], користуючись наданою їй квартирою №64 у будинку №77а, розташованого по вулиці Визволителів у місті Рубіжне Луганської області, будучи членом кооперативу, повністю оплатила її вартість, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили (а.с.10), тобто вона повністю внесла свій пайовий внесок за квартиру, вона набула право приватної власності на зазначену квартиру, що в силу закону, на момент виникнення в неї такого права, не передбачало додаткової обовязкової державної реєстрації набутого права. Отже на момент смерті, [PERSON] належало право приватної власності на вказану квартиру. А з огляду на положення частини першої статті 1218 ЦК України, вказане право власності увійшло до складу її спадщини. Після смерті [PERSON] із заявами про прийняття її спадщини звернулись і [PERSON], і [PERSON], як спадкоємці першої черги за законом (а.с.78-89). На той час, діяли положення частини 1 статті 1267 ЦК України, які передбачали, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, а також положення частини 1 статті 1216 Цивільного кодексу України які встановлювали, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Отже, в силу прийняття спадщини [PERSON] обома її дітьми: [PERSON] та [PERSON], саме вони стали співвласниками квартири №64 у будинку №77а, розташованого по вулиці Визволителів у місті Рубіжне Луганської області, і у праві спільної часткової власності на яку, їм стало належати по 1/2 частці. Набуте у порядку спадкування право власності на 1/2 частку вказаної квартири, [PERSON] зареєструвала у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у цей же рік, а [PERSON] цього не зробив (а.с.55-56). Дійсно на час успадкування вказаного майна, діяли положення статті 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 01 липня 2004 року №1952-IV, які передбачили, що державна реєстрація прав є обовязковою, інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, з огляду на визначення такого поняття як "державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", яке надано у статті 2 цього ж закону, державна реєстрація таких прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Тобто, державна реєстрація виникнення, переходу або припинення, наприклад права власності на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою вже існуючого факту виникнення, переходу або припинення права власності на нерухоме майно. Отже відсутність такої реєстрації, само по собі, не може свідчити про відсутність факту набуття особою права власності на нерухоме майно, наприклад, у порядку спадкування, і так само, факт відсутності такої реєстрації не може розглядатись як підстава припинення права власності на нерухоме майно. Такий висновок суду, узгоджується і з положеннями статті 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень , які передбачають, що негативними правовими наслідками не здійснення державної реєстрації набутого особою права власності на нерухоме майно було те, що власник, до здійснення такої реєстрації, не міг вчинити будь-який правочин щодо свого нерухомого майна, а також те, що зареєстровані речові права та їх обмеження мали пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо цього майна. Разом з цим, ЦК України, як основний акт цивільного законодавства України, теж не передбачав, що не здійснення власником майна державної реєстрації набутого ним права власності на нерухоме майно було підставою для позбавлення чи припинення такого права. Означені і проаналізовані судом нормативно-правові положення, продовжували діяти і на момент смерті [PERSON]. І саме тому, а також в силу положень частини 1 статті 1218 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті, суд вважає що до складу спадщини [PERSON] увійшло право власності на 1/2 частку квартири №64 у будинку №77а, розташованого по вулиці Визволителів у місті Рубіжне Луганської області. При цьому суд узяв до уваги те, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право приватної спільної часткової власності на іншу 1/2 частку належить [PERSON], а інші особи, зареєстрованих у цьому реєстрі прав на вказану квартиру, не мають (а.с.55-56). Як вже вказувалось, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) - ч.1 ст.1216 ЦК України. А згідно з положеннями частини другої статті 1223 цього ж кодексу, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. При цьому, в силу положень частини 1 статті 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. І, з огляду на положення частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 цього ж кодексу, якщо спадкоємець, постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, він вважається таким, що прийняв її, якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї; якщо спадкоємець, постійно не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, такий спадкоємець має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. З матеріалів спадкової справи вбачається, що після смерті [PERSON], до нотаріальної контори, із заявою про прийняття його спадщини звернулась тільки [PERSON] (а.с.43,45,62-77). За таких обставин, [PERSON] слід визнати такою, що набула право приватної власності на 1/2 частку квартири №64 у будинку №77а, розташованого по вулиці Визволителів у місті Рубіжне Луганської області, по праву спадкування, як спадкоємець другої черги за законом. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому субєкту права власності звернутись до суду за захистом цього права. Відповідно до положень частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, згідно зі статтею 4 цього ж кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Положеннями пункту першого частини другої статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільного права може бути його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. Враховуючи викладене, та те, що право позивача [PERSON], як власника 1/2 частки квартири №64 в будинку №77-а, що розташований по вулиці Визволителів у місті Рубіжне Луганської області, не визнається державним нотаріусом Рубіжанської державної нотаріальної контори [PERSON], обраний позивачем спосіб захисту її права приватної власності на зазначену квартиру, шляхом його визнання, слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними і обґрунтованими, і тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Отже,

Outcome: approved