Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача на його користь 33381,16 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив наступне: 07 жовтня 2013 року між сторонами укладено два договори позики. Відповідно до умов вказаних договорів позики позивач передав, а відповідач прийняв та зобов'язався відповідно до розписки 1 від 07.10.2013 року - до 31 грудня 2013 року повернути 15 000,00 (п'ятнадцять тисяч) гривень 00 коп., а відповідно до розписки 2 від 07.10.2013 року -до 28 лютого 2014 року повернути 15 000,00 (п'ятнадцять тисяч) гривень 00 коп. На підтвердження укладення договорів позики та відповідно отримання в борг грошових коштів в загальному розмірі 30 000,00 (тридцять тисяч) гривень 00 коп. [PERSON] представлено власноруч написані розписки, в яких встановлено терміни виконання зобов'язання з повернення позики. Позивач в усний формі вимагав повернення боргу, але відповідач не виконував взяті на себе зобов'язання. До теперішнього часу відповідач борг не повернув та прострочив строки повернення боргу. Також позивач зазначив, що строк виконання зобов'язань за договорами позики настав, а тому відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання (за першим договором позики на 15 000 грн. з 01.01.2014 року; за другим договором позики на 15 000 грн. з 01.03.2014 року), в зв*язку з чим [PERSON] зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач вказав, що згідно першого договору позики на 15 000 грн. повернення коштів мало відбутись до 31.12.2013 року включно, тобто перебіг строку заборгованості починається з 01 січня 2014 року. Кількість днів прострочення за станом на 27.06.2014 року становить - 178. Сукупний індекс інфляції за період прострочення з 01.01.2014 року по 27.06.2014 року складає: 100,2 х 100,6 х 102,2 х 103,3 х 103,8 = 110,5%. Згідно другого договору позики на 15 000 грн. повернення коштів мало відбутись до 28.02.2014 року включно, тобто перебіг строку заборгованості починається з 01 березня 2014 року. Кількість днів прострочення за станом на 27.06.2014 року становить - 119. Сукупний індекс інфляції за період прострочення з 01.03.2014 року по 27.06.2014 року складає: 102,2 х 103,3 х 103,8 = 109,6%. Загальний розмір інфляційного збільшення суми боргу за обома договорами позики становить 1 570 грн. + 1 440 грн. = 3 015 грн. Загальний розмір 3 % річних за обома договорами позики становить 219,45 грн. + 146,71 грн. = 366,16 грн. Загальна сума боргу за обома договорами позики з урахуванням інфляційного збільшення та 3% річних [PERSON] на користь [PERSON], становить: 30 000 грн. + 3 015 грн. + 366,16 грн. = 33 381,16 грн., яку позивач просить стягнути на його користь з відповідача. У судове засідання представник позивача [PERSON], яка діяла на підставі довіреності, не з'явилася, через канцелярію суду надала заяву, якою підтримує позовні вимоги у повному обсязі, просила суд їх задовольнити, справу просила розглядати за відсутності сторони позивача, проти постановлення по справі рішення в її відсутності та постановлення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON], відповідно до правил ст. 74 ЦПК України, неодноразово поштою викликався у судове засідання за наявними у справі даними про його місце проживання, однак всупереч своїх процесуальних обов'язків повістки не отримував і при цьому ніяких заяв щодо зміни свого місця проживання до суду не надав, що свідчить про його відсутність за цією адресою, внаслідок чого за змістом абз. 5 ч.5 вказаної статті ЦПК України вважається, що судова повістка вручена йому належним чином. Тому суд, у світлі вимог ст. 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" і положень ст.157 ЦПК України, для забезпечення належного балансу процесуальних прав та обов'язків сторін у справі вважає за можливе розглянути позов за відсутності відповідача. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень ч. 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно положень норм ЦК України, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до правової позиції дотримується Верховний Суд України в Постанові від 18 вересня 2013 року у цивільній справі № 6-63цс13, прийнятій за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, яка у відповідності до положень ч.2 ст.214 Цивільного процесуального кодексу України підлягає обов'язковому врахуванню судом першої інстанції при ухваленні рішення по справі. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з першої розписки від 07.10.2014 р., між сторонами був укладений договір, згідно умов якого [PERSON] отримав у [PERSON] грошові кошти в сумі 15000,00 грн., зобов'язався повернути до 31.12.2013 року. Згідно другої розписки від 07.10.2014 р., [PERSON] отримав у [PERSON] грошові кошти в сумі 15000,00 грн., та зобов'язався повернути до 28.02.2014 року. У ході судового розгляду було встановлено, що зобов'язання за договором позики відповідачем не виконано, як вбачається з розписки, відповідач зобов'язався повернути кошти в зазначений строк, але свого зобов'язання у визначений строк не виконав. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Оскільки борговий документ - розписка знаходиться у позивача, і відповідач не надав доказів того, що він сплатив борг, то суд вважає, що відповідач не повернув позику і вона підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі в сумі 30000,00 грн. За таких обставин, з врахуванням ст. 1053 ЦК України, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 30000,00 грн. підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення суми з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. За положеннями ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільнюється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інфляційні нарахування на суму борг і відсотки річних входять до складу грошового зобов'язання, і не ототожнюються з санкціями за невиконання або неналежне виконання грошових зобов'язань. Згідно Рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, наданих Верховним Судом України в Листі №62-97р від 03.04.1997 року, індекс інфляцій за період з 01.01.2014 року по 27.06.2014 року складає: за січень 2014 р. - 100,2 %; за лютий 2014 р. -100,6 %; за березень 2014 р. -102,2 %; за квітень 2014 р. -103,3 %; за травень 2014 р. -103,8 %. Суд приймає розрахунок позивача індексу інфляції, що складає: за період з 01.01.2014 року по 27.06.2014 року 15000 грн. х 110,5% :100 = 1575,00 грн.; за період з 01.03.2014 року по 27.06.2014 року 15000 грн. х 109,6% :100 = 1440,00 грн. на загальну суму 3015,00 грн. та розрахунок суми трьох процентів річних за період з 01.01.2014 року по 27.06.2014 року 15000 грн. х 3х178:365:100 = 219,45 грн.; за період з 01.03.2014 року по 27.06.2014 року 15000 грн. х 3х119:365:100 = 146,71 грн. на загальну суму 366,16 грн.., як такий, що відповідає законодавству України. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.. 88 ЦПК України, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати. На підставі наведеного,

Outcome: approved