Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення. Свою позовну заяву [PERSON] обґрунтовує наступним. Відповідно до договору купівлі-продажу від 29.03.2003р. [PERSON] була придбана двокімнатна квартира [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстровані позивач, відповідач [PERSON] (колишня дружина позивача) та [PERSON] (син колишньої дружини поивача). 15.09.2006р. рішення Деснянського районного суду м. Києва шлюб між [PERSON] та [PERSON] 06.06.2016р. позивач уклав з [PERSON] договір оренди житлового приміщення, користуючись правом власності на квартиру, а саме розпорядження майном на власний розсуд. 07.06.2016р. позивач та [PERSON] не змогли увійти до належної позивачу на праві власності квартири, у зв'язку зі зміною замків на вхідних дверях, тобто позивачу було обмежено вільний доступ до належного йому на праві власності житлового приміщення, що позивач розцінює як позбавлення його з боку відповідачів права на вільне користування та розпорядження власним житлом. У зв'язку з чим 07.06.2016р. позивач звернувся до Деснянського УП ГУНП у м. Києві з відповідною заявою. Отже, позивач вважає, що відповідачі протиправно обмежують та перешкоджають йому у вільному доступі до власної квартири, що свідчить про позбавлення відповідачами права на вільне користування позивача власним житлом, а неможливість для позивача передати частину належної йому квартири в оренду [PERSON] на виконання вимог договору оренди, свідчить про позбавлення відповідачами права позивача на вільне розпорядження власним житлом. Також позивач зазначає, що з 07.06.2016р. його не допускають до належної йому на праві власності квартири, що свідчить про грубе порушення відповідачами права власності та позбавлення його права на вільне користування та розпорядження своїм майном. З огляду на викладене, позивач [PERSON] просить усунути перешкоди у користування та розпорядження ним квартирою [ADDRESS], шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з квартири. 24 травня 2017 року [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, посилаючись на те, що з відома та згоди [PERSON] майно було придбане за 100.000 грн. [PERSON] за договором купівлі-продажу від 29.03.2003р. Вищевказаний договір купівлі-продажу був укладений під час перебування [PERSON] та [PERSON] в офіційно зареєстрованому шлюбі. У зв'язку із тим, що сімейне життя між сторонами не склалось, а спілкування під час проживання в одному помешканні призводило до систематичних та емоційних виснажливих конфліктів, сторони домовились про фактичне припинення шлюбних відносин, шляхом роздільного проживання з подальшим офіційним розірванням шлюбу. Для чого [PERSON] оформила забезпечений цим майном кредит в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позичила його частину [PERSON] для надання можливості останньому забезпечити себе окремим житлом. Отримавши від [PERSON] 15.07.2016р. вказані кошти в розмірі 30000 доларів США, [PERSON] зібрав свої речі та полишив спірну квартиру - [ADDRESS] В свою чергу, [PERSON] впродовж усього часу перебування спірної квартири в її володіння, індивідуально несла витрати по утриманню цього майна та його збереженню, а також за власний рахунок здійснила його капітальний ремонт та систематично проводила поточні ремонти. Отже, [PERSON] заволоділа майном добросовісно, бо на момент придбання спірної квартири перебувала в офіційно зареєстрованому шлюбі, а квартира була придбана без будь-яких угод щодо обмеження будь-кого із членів подружжя в правах на нього. При цьому, [PERSON] відкрито здійснювала володіння цим майном без належних, як згодом з'ясувалось підстав, використовуючи його за цільовим призначенням та з відома [PERSON], а тому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS]. Ухвалою суду від 15 червня 2017р. зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною власністю об'єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майно шляхом населення (а.с.91). 02.10.2017р. до суду було подано представником відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечення на зустрічний позов, в якому просив відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви, посилаючись на те, що за [PERSON] не може бути визнано право власності за набувальною давністю, оскільки остання поширюється на випадки фактичного, без титульного (незаконного)заволодіння чужим майном (а.с.96-98). 16.01.2018р. до суду надійшли заперечення [PERSON] , який зазначив, що позовна заява [PERSON] є необґрунтованою, безпідставною та протиправною, оскільки право користування даний майном у відповідачів за основним позовом виникло на законних підставах, жодних вимог чи претензій з боку [PERSON] з приводу припинення їх права на користування майном чи зміни умов та порядку його використання від [PERSON] не надходило (а.с.103-105). Заслухавши вступне слово представника позивача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] та представника відповідача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON], дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог за первісним позовом та про відмову в задоволенні зустрічного позову з огляду на наступне. Згідно вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до копії свідоцтва про одруження, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 22 грудня 2001 року (а.с.133). 29 березня 2003р. [PERSON] уклав договір купівлі-продажу квартири з [PERSON], згідно якого [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] (а.с.9-12). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 1428 від 19.12.2008р. (а.с.16, 134). У спірній квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] з 08.07.2003р., [PERSON] з 01.04.2004р. та [PERSON] з 01.04.2004р., відповідно до довідки форми №3 (а.с.17). Факт реєстрації сторін за адресою спірної квартири учасниками справи не оспорював ся в судовому засіданні. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.01.2015р. відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», про поділ майна подружжя, згідно якого [PERSON] просила визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS] в порядку поділу майна (а.с.22-24, 126-127). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 травня 2015р. рішення Деснянського районного суду м. Києва залишено без змін (а.с.25-27, 128-130). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08 жовтня 2015 року, Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.01.2015р. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20.05.2015 залишено без змін (а.с.28-30, 131-132). Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, спірна квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] Щодо зустрічної позовної заяви [PERSON] слід зазначити наступне. Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Отже, з боку позивача за зустрічним позовом [PERSON] та її представника не надано жодних доказів, що підтверджують незаконне володіння майном [PERSON] протягом десяти років, оскільки рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.01.2015р., яким [PERSON] було відмолено в задоволенні її зустрічної позовної заяви про поділ майна - квартири [ADDRESS] набрало законної сили 20 травня 2015 р., тобто з моменту винесення ухвали Апеляційного суду м. Києва від 20.05.2015. З огляду на викладене, зустрічна позовна заява [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню Щодо первісного позову [PERSON], слід зазначити наступне. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частина 1 ст.16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Крім того, згідно п.34 вказаної Постанови, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Факт наявного існування конфлікту між сторонами по справі щодо користування та розпорядження спірною квартирою [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] сторонами в судовому засіданні підтверджено. Крім того, в матеріалах справи наявні копії свідоцтв про право власності на квартири, згідно яких [PERSON] є власником квартир [ADDRESS], які належать їй на праві власності (а.с.31-34) Аналізуючи наявні докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача за основним позовом, оскільки реєстрація та проживання відповідачів у квартирі на даний час чинить позивачу перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належним йому майном, в зв'язку з чим його права підлягають захисту в судовому порядку, а тому задовольняє позовні вимоги щодо усунення перешкод [PERSON] у здійсненні права користування та розпорядження спірною квартирою, яка належить йому на праві власності, шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] без надання їм іншого приміщення. відповідно до ст. 141 ЦПК УКраїни, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі по 290,00 грн. з кожного відповідача за первісним позовом. На підставі викладеного,

Outcome: approved