Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить встановити факт родинних відносин між ним і [PERSON], як між рідним сином та матір'ю, та визнати за ним право власності на 1/2 частину садибного (індивідуального) житлового будинку №47 з відповідною частиною господарських будівель та споруд: житловий будинок літ. «А», прибудова літ. «А1», ганок літ. «а», гараж літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «В1», гараж літ. «Г», сарай літ. «Д», сарай літ. «Д1», сарай літ. «Е», навіс літ. «Ж», баня літ. «З», погріб літ. «И», колодязь літ. «К», колодязь літ. «К1», сарай літ. «Л», сарай літ. «Л1», вбиральня літ. «М», вбиральня літ. «Н», огорожа №1, хвіртка №2, ворота №3, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. При обґрунтуванні своїх вимог пояснив, що [INFO] року померла [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з ? частини садибного (індивідуального) житлового будинку [ADDRESS] що підтверджується Договором купівлі-продажу будинку від 26.07.1979 року. [PERSON] є матір'ю Позивача, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], в якому зазначено її шлюбне прізвище «[PERSON]». Позивач також зазначив, що документ, який підтверджує зміну її шлюбного прізвище «[PERSON]» на дошлюбне «[PERSON]» нажаль не зберігся та відновити його немає можливості, так як відповідні записи не збереглися у архіві. В свідоцтві про народження Позивача район його народження вказаний як «Кутузовський», тоді як у паспорті зазначено як «Кошкинський». Це пов'язано з тим, що в 1960 році Кутузовський район Куйбишевської області було ліквідовано. Після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги стали її сини: [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]. Позивач після смерті своєї матері, [PERSON], вступив в управління та володіння спадковим майном. Після смерті спадкодавиці продовжив користуватись речами, які залишились після померлої, в тому числі особистими речами померлої, продовжив проживати в належній їй частині спадкового будинку, сплачував комунальні платежі, зберігав в себе оригінали правовстановлюючих документів на будинок. Позивач звернувся до Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області для отримання свідоцтва про право на спадщину, однак йому було відмовлено у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують факт родинних відносин між ним та померлою (а.с. 11). Також йому було відмовлено у зв'язку із зазначенням в технічному паспорті інформації щодо самочинно побудованих приміщень, які насправді такими не являються. У зв'язку з тим, що позивач не може оформити свої спадкові права через нотаріальну контору він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява, в якій він позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності (а.с. 23). Відповідач в судове засідання не з'явився, звернувся до суду з заявою, в якій проти задоволення позовних вимог позивача не заперечував, просив розглянути справу за його відсутності (а.с 24.). Суд відповідно до ст. 169 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутність нез'явившихся осіб за наявними доказами справи. Дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] Після смерті [PERSON], відкрилась спадщина, яка складається з ? частини садибного (індивідуального) житлового будинку [ADDRESS] що підтверджується Договором купівлі-продажу будинку від 26.07.1979 року (а.с. 8). Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно частини 1 статті 529 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги стали її сини: [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]. [PERSON] є матір'ю Позивача, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 7), в якому зазначено її шлюбне прізвище «[PERSON]». Документ, який підтверджує зміну її шлюбного прізвище «[PERSON]» на дошлюбне «[PERSON]» не зберігся та відновити його немає можливості, так як відповідні записи не збереглися у архіві. В свідоцтві про народження Позивача район його народження вказаний як «Кутузовський», тоді як у паспорті зазначено як «Кошкинський». Це пов'язано з тим, що в 1960 році Кутузовський район Куйбишевської області було ліквідовано. Позивач після смерті своєї матері [PERSON] вступив в управління та володіння спадковим майном. Після смерті спадкодавиці продовжив користуватись речами, які залишились після померлої, в тому числі особистими речами померлої, продовжив проживати в належній їй частині спадкового будинку, сплачував комунальні платежі, зберігав в себе оригінали правовстановлюючих документів на будинок. Отже, Позивач після смерті своєї матері прийняв спадщину. Відповідач [PERSON] не прийняв спадщину після смерті матері, на спадкове майно не претендує. [PERSON] не прийняв спадщину після смерті матері та не претендував на спадкове майно. [INFO] року він помер (а.с. 10). Пунктом 1 частини 1 статті 549 Цивільного кодексу Української РСР встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. За час свого життя в 1982 році [PERSON] здійснила прибудову до будинку. Так, відповідно до технічного паспорту добудовані приміщення 1-1, 1-2, 1-3, які вказані як самочинно збудовані, тоді як до самочинного будівництва не належать у зв'язку із наступним. У 1982 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. За Указом від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. 05 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення». Тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію. Зазначеною постановою встановлено, що порядок прийняття в експлуатацію об'єктів недержавного замовлення визначається Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями за погодженням Держбудом. З аналізу положень законодавства вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року. Оскільки вищезазначені приміщення були побудовані в 1982 році, то на момент виникнення цих правовідносин діяв Цивільний кодекс Української РСР в редакції 1963 року. Діючий на той час ЦК УРСР 1963 року не передбачав обов'язкової реєстрації права власності. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права, яке вже виникло до її проведення, тобто сама реєстрація згідно з законодавством не є правовстановлюючим чинником, а є лише фактом визнання цього права з боку держави. Відповідно до ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова від 13 червня 2012р. №6-54цс12) Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо твердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію у зв'язку із втратою годувальника. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Оцінивши наявні докази, прийнявши визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю, як такий, що знайшов своє повне підтвердження.

Outcome: approved