Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом і свої вимоги обґрунтовував тим, що з 09.11.2011 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина. На підставі рішення Путивльського районного суду від 19.02.2014 року відповідач зобов'язаний виплачувати аліменти на її утримання та утримання сина в твердій грошовій сумі - по 400 грн. щомісячно, однак матеріальної допомоги не надає. Вона тимчасово не працює, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною та отримує державну соціальну допомогу, яка є єдиним джерелом доходів, а відповідач має нерегулярний і мінливий дохід, розмір якого визначити неможливо, тому просила збільшити визначений судом в твердій грошовій сумі розмір аліментів на дитину до 600 грн. щомісячно. Крім того, вказувала на те, що з моменту фактичного припинення шлюбних стосунків з відповідачем у серпня 2013 року, він проживає окремо, долею сина не цікавиться, участі у його вихованні і утриманні не приймає, тобто усунувся від виконання своїх батьківських обов'язків. Посилаючись на висновок органу опіки та піклування від 12.11.2014 року про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача та те, що не зважаючи на попередження служби у справах дітей останній свого ставлення до сина не змінив, його вихованням не займається, а дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні, позивачка просила позбавити відповідача батьківських прав відносно цієї дитини. В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала. Прокурор та представник органу опіки та піклування, вбачали достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а у вирішенні вимог про збільшення розміру аліментів покладались на розсуд суду. Відповідач, зареєстроване місця проживання (перебування) якого невідоме, про час і місце розгляду справи повідомлявся в порядку, передбаченому ч. 9 ст. 74 ЦПК України - через оголошення у пресі. Оскільки будучи оповіщеним у встановленому порядку, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, є підстави вважати, що він не з'явився без поважних причин, тому в силу п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України суд вважає можливим справу розглядати за відсутності відповідача. Заслухавши осіб, які брали участь у справі, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню виходячи з наступних міркувань. 1. Як вбачається з матеріалів справи, з 09.11.2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина, який народився [INFO] в м. Путивль Сумської області (а.с. 5, 8). Через непорозуміння та конфлікти з серпня 2013 року сторони проживають окремо, не підтримують подружніх стосунків, що стало підставою для розірвання шлюбу судом. Ці обставини повідомили суду свідки [PERSON], [PERSON] і [PERSON], а також встановлені рішенням Путивльського районного суду від 07.03.2014 року (а.с. 10). За висновком органу опіки та піклування (а.с. 12) позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина є доцільним. Частиною 1 ст. 35 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993 року визначено, що права і обов'язки батьків і дітей, в тому числі зобов'язання батьків щодо утимання дітей, визначаються законодательством Договірної Сторони, на територии якої вони мають постійне спільне місце проживання, а в разі відсутності постійного спільного місця проживання батьків і дітей їх взаємні права і обов'язки визначаються законодательством Договірної сторони, громадянином якої є дитина. Згідно принципу № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20.11.1959 року, закріплено, що дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-сторони зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від своїх обов'язків по вихованню дитини. Як роз'яснено в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (із змінами) ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Службою у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації 19.09.2014 року проводилась профілактична бесіда з відповідачем про належне виконання своїх батьківських обов'язків та він ознайомлений з відповідальністю за їх неналежне виконання (а.с. 24-25). В своїх письмових поясненнях від 19.09.2014 року відповідач проти позбавлення батьківських прав заперечував та стверджував про те, що надає матеріальну допомогу дитині в розмірі 600 грн. щомісячно. Не спілкується з сином, оскільки той проживає далеко від нього, а дружина відмовляється їхати до м. Києва (а.с. 23). Водночас, свідки [PERSON], [PERSON] і [PERSON] показали, що після того як в серпні 2013 року позивачка з сином повернулась до своїх батьків в м. Путивль, відповідач мешкає в м. Києві, долею дитини не цікавиться, не приймає участі у її вихованні і утриманні. Приїзджав тільки один раз - у вересні 2013 року, після чого не з'являється. Аналогічні обставини випливають з письмових пояснень [PERSON] і [PERSON] (а.с. 50, 52). Таким чином, наявні у справи докази та їх належна оцінка свідчать про те, що не зважаючи на попередження органу опіки та піклування відповідач свого ставлення до сина не змінив, його вихованням і утриманням не займається, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, що є підставою для позбавлення його батьківських прав відносно цієї дитини. При цьому доводи відповідача про віддаленість місця проживання сина, суд вважає непереконливими, оскільки при дійсному бажанні брати участь у вихованні дитини відповідач мав би відшукати можливість для відвідування і спілкування з нею. Обставин, які свідчать про те, що позивачка чинить перешкоди у цьому, судом також не встановлено. 2. Частиною 2 ст. 166 СК України визначено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На підставі рішення Путивльського районного суду від 19.02.2014 року відповідач зобов'язаний виплачувати аліменти на утримання позивачки та на утримання сина в твердій грошовій сумі - по 400 грн. щомісячно (а.с. 9). 19.08.2014 року на підставі цього рішення судом видано 2 виконавчі листи, які за даними ВДВС на примусовому виконанні не знаходяться (а.с. 26, 69). За поясненнями позивачки в судовому засіданні, у добровільному порядку відповідач аліменти не сплачує, а за примусовим виконанням виконавчих листів до ДВС вона не зверталась, з причин відсутності відомостей про місце проживання (перебування) боржника. В силу ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось з них. Як роз'яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них, та у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Довідкою Путивльської ЖЕК від 08.09.2014 року підтверджено те, що дитина проживає та знаходиться на утриманні матері (а.с. 11). Остання не працює з поважних причин, оскільки знаходиться у відпустці по догляду за малолітньою дитиною, отримує державну соціальну допомогу, загальний розмір якої з лютого 2015 року становить 549,87 грн. щомісчно (а.с. 67-68) та є меншим у порівнянні з минулим роком на 1068,54 грн. Стверджуючи у згаданих поясненнях про надання дитині матеріальної допомоги в сумі 600 грн., відповідач відповідних доказів органу опіки та піклування і суду не надав, чим не виконав свого обов'язку, передбаченого ст. 60 ЦПК України. Встановивши зазначені обставини, які свідчать про зміну матеріального становища позивачки в зв'язку із зменшенням рівня її доходів та одночасним збільшенням витрат на утримання сина, які викликані зростанням цін на продукти харчування та непродовольчі товари в державі, що є загальновідомим фактом, суд прийшов до висновку про необхідність збільшення розміру аліментів на утримання дитини до 600 грн., що не буде обтяжливим для відповідача, який є молодою та працездатною людиною. Враховуючи, що позивачці виданий виконавчий лист на підставі попереднього судового рішення, то цей виконавчий лист необхідно відкликати. Судові витрати позивачка просила покласти на неї. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved