Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

[PERSON] від імені якого діє адвокат Бакалець І.Г. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що 19 лютого 2019 року, відповідач [PERSON] позичив у позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 70 000 (сімдесят тисяч) гривень для власних потреб, які зобов`язався повернути останньому до 21 лютого 2019 року, що підтверджується розпискою написаною власноруч [PERSON] . По даний час, вищезазначену суму позичених у [PERSON] , [PERSON] не повернув. Тому просить стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] грошові кошти в сумі 70 000 (сімдесят тисяч) гривень, отриманих за договором позики від 19 лютого 2019 року; стягнути з відповідача в користь [PERSON] грошові кошти в сумі 1 156,44 грн. - три проценти річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 19 лютого 2019 року та 9 045,00 грн. інфляційних втрат за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання за цим же договором позики, за період з 22.02.2019 року по 10.09.2019 року та судові витрати по справі. Ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 29.10.2019 року провадження у справі №596/1740/19 відкрито за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 14 листопада 2019 року, за клопотанням представника позивача - адвоката Бакалець Ігоря Гнатовича, який діє в інтересах [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом представника позивача [PERSON] - адвоката Бакалець Ігоря Гнатовича до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики заборонено [PERSON] ( [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , РНОКПП [NUMBER] , жителя [ADDRESS] ) вчиняти будь-які дії щодо відчуження належного йому на праві власності житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 66,8 м2, житловою площею 47,8 м2. 8 листопада 2019 року відповідач [PERSON] звернувся із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсним договору позики та просить прийняти зустрічний позов по справі № 596/1740/19 до розгляду. Посилається на те, що він вважає вимоги первісного позову безпідставними. У вказаний період часу протягом кількох днів він перебував на території Польщі, що підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду закордон та керував належним [PERSON] вантажним автомобілем. Під час руху сталась поломка машини, яка не пов`язана із його діями і його вини в цьому немає. Оскільки в нього не було коштів для повернення додому та повернення додому, а також на ремонт автомобіля, [PERSON] проведено ремонт своєї машини, однак він вимагав від нього розписки на вартість вказаного ремонту. Так як він був у безвихідному становищі, він написав цю розписку, хоча жодних коштів не отримував, оскільки він повертався додому і вказаної суми йому не потрібно. 22 листопада 2019 року ухвалою суду прийнято зустрічний позов, який подано [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та об`єднано дані позовні вимоги в одне провадження та постановлено ухвалою про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження підготовче засідання призначено о 10:00 год. 12 грудня 2019 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Бакалець І.Г. підтримав вимоги первісного позову. Вважав зустрічний позов [PERSON] необґрунтованим. В судове засідання 04.02.2020 року відповідач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В судовому засіданні 30.01.2020 року [PERSON] підтримав зустрічний позов та надав пояснення по суті поданого позову під час вступного слова, посилаючись на обставини, викладені в зустрічному позові. Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного. Так, в судовому засіданні встановлено, що 19.02.2019 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в розмірі 70 000 грн. для власних потреб, які зобов`язався повернути до 21.02.2019 року. На підтвердження укладеного договору позики надано розписку, оригінал якої знаходиться в позивача та був предметом дослідження в суді.(а. с. 18). Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Судом встановлено, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки [PERSON] , яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти [PERSON] до кінця 21.02.2019 року. Як встановлено, у визначений у розписці строк кошти [PERSON] повернуті не були. Відповідач [PERSON] в зустрічному позові просить суд ухвалити рішення, на підстав якого визнати договір позики недійсним, посилаючись на те, у борг грошових коштів він не отримував, писав розписку під тиском позивача перебуваючи в безвихідному становищі. Так, в судовому засіданні, відповідач [PERSON] пояснив, що у вказаний період часу протягом кількох днів перебував на території Польщі, що підтверджується копією закордонного паспорта та керував належним [PERSON] вантажним автомобілем. Під час руху сталася поломка машини. Оскільки він не мав коштів для повернення додому, а також на ремонт автомобіля та для сплати штрафів [PERSON] проведено ремонт своєї машини та сплачено штрафи. У зв`язку з цим він вимагав від нього розписки, яку він під тиском написав, хоча жодних коштів не отримував. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Зазначена правова позиція висловлена в постанові ВСУ від 21.12.2016 року в справі № 6-2766цс16. Також [PERSON] в зустрічному позові посилається на те, що зазначений договір позики відповідно до вимог ст. 234 ЦК України є фіктивним. Згідно з частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 21 січня 2015 року у справі N 6-197цс14 (Постанова N 6-197цс14), від 19 жовтня 2016 року у справі N 6-1873цс16 (Постанова N 6-1873цс16), Верховним Судом у постанові від 27 березня 2019 року у справі N 607/15555/17-ц. Таким чином обставини, на які посилається позивач в зустрічному позові, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Підсумовуючи викладене у суду відсутні підстави вважати договір позики, укладений між сторонами в справі недійсним, у зв`язку з чим в задоволенні зустрічного позову слід відмовити в повному обсязі. Отже, судом встановлено, наявність між сторонами позикових відносин, які підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки [PERSON] . Відповідач зобов`язався повернути позивачу грошові кошти у строки, зазначені в розписці, а саме до 21 лютого 2019 року. В ст. 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як вбачається із матеріалів справи, умови договору позики, викладені в письмовій розписці, не містять положень щодо процентів за отримання грошових коштів, у зв`язку з чим їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України та сплачується до дня фактичного повернення грошового боргу. Сторона позивача в судовому засіданні підтвердила, що до теперішнього часу сума боргу не повернута. Стаття 610 ЦК України встановлює, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначена правова позиція знайшла своє відображення в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15- ц провадження №14-16цс18. Позивачем обґрунтовано надано розрахунок 3% річних та інфляційних втрат:201/28*1,8%*70 000=9045 грн. (за період з 22.02.2019 до 10.09.2019 року) та відсотків з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми: 3% *201/365*70 000= 1156,44 грн. (за період з 22.02.2019 до 10.09.2019 року). Зазначені суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved