Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

30.10.2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, зазначаючи, що 09.11.2005 року на підставі розпорядження Новоазовської райдержадміністрації № 191 від 04.08.2005 року йому видано державний акт серії ЯА №991971 на право власності на земельну ділянку площею 13,32 га, яка розташована на території Розівської сільської ради Новоазовського району Донецької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. На той час всіма землями сільськогосподарського призначення Розівської сільської ради, в тому числі і виділеною йому земельною ділянкою, користувалось ДП «Ілліч-Агро Донбас» ВАТ «ММК ім.Ілліча». Належною йому земельною ділянкою також користувались ДП «Ілліч-Агро Донбас» відкритого акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» на підставі раніше укладеного договору оренди земельного паю від 06.02.2002 року, укладеного між ним та ВАТ «ММК ім. Ілліча» строком на 20 років. В 2007 році позивачу повідомили, що у зв'язку з отриманням ним державного акту він зобов'язаний переукласти договір оренди на належну йому земельну ділянку з відповідачем, та необхідно надати правовстановлюючі документи на земельну ділянку для підготовки проекту договору, які ним були надані, після чого йому продовжували сплачувати щорічну плату за користування належної йому земельною ділянкою, але договір оренди ним так і не був підписаний, та йому його на підписання та ознайомлення не надавали. У 2013 році він вирішив самостійно займатися сільськогосподарським виробництвом на своїй земельній ділянці, про що повідомив представників відповідача. На що йому відповіли, що користуватися земельною ділянкою він не може,оскільки відповідач користується нею на підставі договору оренди землі, нібито укладеного між ним та відповідачем у 2007 році, при цьому копію спірного договору йому так і не надали. Тоді в жовтні 2013 року він звернувся за юридичною допомогою до адвоката, який направив запит до Держземагенства у Новоазовському районі, за яким листом від 24.10.2013 року за №871 повідомили, що дійсно між ним та відповідачем зареєстровано договір оренди землі без номеру та дати укладання, який зареєстрований 07.12.2007 року за №040716400402 у Новоазовському РВ ДРФ ДП «Центр державного земельного кадастру», та надали засвідчену копію спірного договору. Ознайомившись з усім текстом договору оренди він помітив, що на даному примірнику договору в графі орендодавець стоїть не його підпис, зазначений договір він бачить вперше та з ним ніколи не знайомився. Він вважає, що договір оренди між ним та відповідачем є недійсним, а також відсутні правові підстави з боку відповідача в подальшому користуватися належною йому земельною ділянкою. Просив визнати недійсним договір оренди землі без номеру та дати укладання між ним та відповідачем, зареєстрований 07.12.2007 року за №040716400402 у Новоазовському РВ ДРФ ДП «Центр державного земельного кадастру», а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати. У судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність за присутності представника адвоката [PERSON], позов задовольнити. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу в його відсутність, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача, надав заперечення проти позову, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі з наступних підстав. По-перше, договір укладено відповідно до вимог чинного законодавства та він є дійсним. Відповідно до договору позивач передав, а відповідач прийняв в оренду земельну ділянку розміром 13,32 га., розташовану на території Розівської сільської ради Новоазовського району Донецької області, яка належить позивачу на підставі державного акту серії ЯА № 991971, виданого 09.11.2005 року. Для укладання договору позивачем особисто були надані його паспортні дані та Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 991971, виданого 09.11.1005 року. Договір було укладено в письмовій формі з погодженням усіх наявних істотних умов, позивач на час укладення договору мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було спрямоване на укладення договору. На час укладення договору був чинний Порядок державної реєстрації договорів оренди землі, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.1998 року № 2073 (далі «Порядок»). Пунктами 10-12 Порядку передбачено послідовність дій для реєстрації договору оренди земельної ділянки, згідно якої для висновку про можливість державної реєстрації спеціальним органом державної влади, якому надана відповідна компетенція з державної реєстрації договорів, проводиться комплексна перевірка наданих документів, в тому числі тексту редакції договору на відповідність закону, за результатами якої робиться висновок про відповідність договору чинному законодавству та можливості його державної реєстрації або про відмову в реєстрації. Договір оренди, що укладений між сторонами, зареєстровано у встановленому порядку 07.12.2007 року у Новоазовському РВ ДРФ ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті» за № 040716400402. Таким чином, позов не підлягає задоволенню у зв'язку з тим, що договір повністю відповідає вимогам ЦК, Закону та волі сторін, що існувала на момент укладання договору. Оскільки наявні усі вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, договір укладено у письмовій форі та органами державної влади, яким надана відповідна компетенція, здійснена його державна реєстрація. По-друге, позивач не підтвердив доказами обставини, котрими обґрунтував позовні вимоги. Також, у зв'язку з тим, що по справі було проведено судово-почеркознавчу експертизу, представник відповідача надав суду доповнення до заперечень на позовну заяву, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Договір укладено відповідно до вимог чинного законодавства та він є дійсним. Строни сумлінно виконують умови договору: відповідач використовує земельну ділянку позивача за призначенням, за що своєчасно та у повному обсязі позивач отримує орендну плату від відповідача. Договір було зареєстровано у встановленому порядку 07.12.2007 року у Новоазовському РВ ДРФ ДП Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті» за № 040716400402. Позивач безпідставно просить застосувати до спірних правовідносин вимоги ст..215 ЦК України, оскільки договір повністю відповідає вимогам ст.203 ЦК України. Воля позивача на укладання договору була присутня, що підтверджується тим, що він отримував орендну плату у структурному підрозділі відповідача, жодного разу не звертався до суду та відповідача з приводу незгоди з у мовами договору. Також представник відповідача надав заяву з проханням застосувати встановлену ст.257 ЦК України позовну давність в три роки до вимог позивача (а.с.20). Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акту серії ЯА №991971 від 09.11.2005 року є власником земельної ділянки площею 13,32 га (а.с.7), розташованої на території Розівської сільської ради Новоазовського району Донецької області, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Так, з копії договору оренди землі без номеру та дати укладання (а.с.10-11) вбачається, що між сторонами по справі був укладений у письмовій формі договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець [PERSON] передав орендарю ДП «Ілліч - Агро Донбас» належну йому, орендодавцю, в оренду земельну ділянку площею 13,32 га. З висновку судово-почеркознавчої експертизи № 697 від 25.12.2013 року ( а.с.37-39) вбачається, що підпис в договорі оренди землі без номеру і дати, зареєстрованому за № 040716400402 від 07.12.2007 року, в графі «підпис» під графою «Орендодавець» виконано не [PERSON], а іншою особою. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 і ч.3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі», договір оренди підлягає державній реєстрації й на підставі ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України, ч. 2 ст. 125 Земельного Кодексу України та ст. 18 Закону України «Про оренду землі» є укладеним з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України і пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з наступними змінами і доповненнями до неї, підставою недійсності правочину є недодержання саме в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Проаналізувавши докази і дав їм оцінку в їх сукупності, суд приходить до висновку, що спірний договір оренди земельної ділянки, оскільки він підписаний обома сторонами договору, є вчиненим, і тому в світі п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» він може бути визнаний судом недійсним, оскільки у судовому засіданні позивачем доведено, що його волевиявлення на укладення договорів оренди землі з ДП «Ілліч-Агро Донбас» не було, оскільки це ствердження позивача підтверджується висновком вищенаведеної судової почеркознавчої експертизи, а тому на підставі ст.203 ЦК України суд визнає спірний договір недійсним. Також суд, вважає таким, що не підлягає задоволенню заява представника відповідача про застосування строків давності, виходячи із наступного. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У п. 28 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В силу ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до положень норм ст. 18 Закону України «Про оренду землі», ст. 125 Земельного кодексу України та статей 210, 640 ЦК України договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Такий правочин є укладеним (вчиненим) з моменту його державної реєстрації. Отже, суд критично ставиться до заперечення представника відповідача проти позову з підстав пропущення позивачем строку позовної давності, передбаченого ст.257 ЦК України, так як суд вважає, що позивач не міг ознайомитися з текстом договору у момент підписання у 2007 році та перевірити його на відповідність вимогам передбаченим ст. 15 Закону України «Про оренду землі», оскільки не отримав його на руки, що не заперечується сторонами. Слід зазначити, що захист права власності гарантується як національним законодавством, так і ст.1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського суду з прав людини. Так у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватись своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховував позивач, порушено відповідачем. Зазначена правова позиція суду повністю співпадає з правовими висновками суду касаційної інстанції, які викладені в листі Вищого спеціалізованого суду України від 27.09.2012 року № 10-1391/0/4-12 "Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм земельного законодавства" та постановах Верховного Суду України від 6 лютого 2012 року у справі №6-104ц11, від 14 березня 2012 року у справі №6-7цс12, від 4 квітня 2012 року у справі №6-21цс12. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 229,40 грн.. та витрати пов'язані з проведенням судової почеркознавчої експертизи у розмірі 900,48 грн.

Outcome: approved