Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутаці. Позовні вимоги мотивовано тим, що 13.01.18 у соціальній мережі «Вайбер», у групі «Афаліна 2012», де зареєстровано понад 20 осіб, громадянка [PERSON] розмістила відносно позивача негативну інформацію, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача та не відповідає дійсності. Як зазначає позивач, у розміщеному відповідачем повідомленні міститься твердження [PERSON], що нібито у телефонній розмові при мешканцях кв. 35 [PERSON] та [PERSON] позивач їй погрожував та називав співмешканців будинку №20-Б по вул. Ващука у м. Вінниці «Бидлом». Однак, позивач відповідачу взагалі не телефонував, а спілкувався з нею по телефону, який належить мешканцю кв. 35 [PERSON]. У цій розмові позивач попросив [PERSON] надати інформацію, як керівнику ОСББ, про склад ініціативної групи, якою скликаються загальні збори ОСББ. Ніяких погроз на адресу [PERSON] позивач не висловлював та нікого не обзивав «Бидлом». На думку позивача, зазначені вище обставини переконливо свідчать про порушення його особистих немайнових прав на повагу до гідності та честі та на недоторканість ділової репутації. З огляду на наведене позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій, з урахуванням поданої позовної заяви на виконання ухвали суду від 23.01.2018р. про залишення позовної заяви без руху, просив зобовязати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію про висловлювання позивачем погроз та висловлювання позивачем слова «Бидло» на адресу співмешканців будинку №20-Б по вул. Ващука у м. Вінниці шляхом розміщення спростування цієї інформації в соціальній мережі «Вайбер» у групі «Афаліна 2012». (а.с. 11, 12) Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні з позовними вимогами не погодилися та просили відмовити в задоволенні позову, посилаючи на те, що наданий позивачем «прискрінт» не є письмовим доказом, а його копія не посвідчена у порядку, передбаченому законом, а також не зазначено де знаходиться оригінал цього доказу. Крім того, на думку відповідача інформація є достовірною, що можуть підтвердити свідки, а таке трактування позивачем змісту повідомлення виглядає як неусвідомлене ним визнання факту наявності погроз та образ з його боку в бік співвласників будинку. Разом з тим, на думку відповідача та її представника надані позивачем докази жодним чином не підтверджують фактів порушення його права на повагу до гідності, честі та недоторканості ділової репутації, та взагалі поширення неправдивої інформації щодо нього. (а.с. 25, 26) В ході розгляду справи судом було допитано в якості свідків наступних осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]ОЄ., які попереджені судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, або за відмову від дачі показів за ст. 384, 385 КК України та яким розяснено, що відповідно до статті 63 Конституції України особа не несе відповідальності за відмову від дачі показів або пояснень щодо себе, членів сімї чи близьких родичів, коло яких визначається законом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що інформацію про те, що [PERSON] залякує всіх мешканців будинку, в якому вони проживають не чув, при цьому особисто від останнього свідок ніяких погроз також ніколи не чув. Також [PERSON] пояснив, що автором повідомлення, яке розміщене у програмі «вайбер» та зазначене позивачем у позові являється [PERSON]. [PERSON] на зборах мешканців будинку присутній не був. На думку свідка, повідомлення позивача про те, що вказані збори є нелегітимними не несли ніяких погроз, а являли собою юридичне попередження. Про те, що [PERSON] комусь погрожував свідок ні від кого не чув. Автором вищевказаного повідомлення є [PERSON], що підтверджується номером телефону та фотографією останньої. На думку свідка, ніхто інший з її телефону повідомлення написати не міг. Ніяких погроз ні від кого свідок не чув, а також не чув щоб позивач комусь погрожував. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що вони являються мешканцями квартири №35 в будинку в якому проживають сторони. Також свідки повідомили про те, що одного дня [PERSON] прийшла в квартиру свідків для того щоб повідомити коли мають відбутися збори мешканців будинку. У вказаному повідомленні було зазначено і про те, що [PERSON] повинен був відзвітувати за певну роботу, після чого свідки уточнили у відповідача інформацію про те чи відома ця обставина самому [PERSON] З цього приводу свідки зателефонували позивачу і [PERSON] попросила надати можливість поспілкуватися з позивачем. Свідки надали телефон останній, однак зміст розмови між [PERSON] та [PERSON] вони не чули. Пізніше [PERSON] та [PERSON] дізналися про те, що у повідомленнях програми «вайбер» міститься інформація щодо того, що у їхній квартирі [PERSON] образив [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила, що вона неодноразово зверталася до [PERSON] з приводу різноманітних питань по будинку, однак всі її запитання останнім ігнорувалися. Позивач неодноразово телефонував свідку та в одній із розмов повідомив, що так як вона знаходиться на стороні ініціативної групи він усіх їх разом «затаскає по судах», а на свідка першу подасть до суду оскільки вона присвоїла собі «придбанник», на що свідок відповіла останньому, що він зробив теж саме та запропонувала йому поспілкуватися з її чоловіком. В розмові між позивачем та чоловіком свідка, [PERSON] сказав, що «тут взагалі немає з ким говорити, оскільки тут проживає лише одне «бидло». Зазначені слова свідок чула особисто. Від позивача взагалі звучало чимало образливих фраз та погроз, однак дані погрози свідок зі сторони останнього не сприймає взагалі. Погрози [PERSON] полягали у фразі адресованій останній з приводу того, що він її «затаскає по судах» якщо всі підуть проти нього. В телефонній розмові позивач повідомив свідку, що він так просто це все не залишить і нехай вона передасть ініціативній групі, що їм усім буде ……...., а далі звучала ненормативна лексика. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що він являється сусідом сторін по справі, а також те, що він був присутній на зборах мешканців їхнього будинку, які організувала ініціативна група. На вказаних зборах [PERSON], перед своїм виступом, повідомив про те, що він вибачається перед мешканцями будинку на свою некоректну поведінку та образи які звучали в їх адресу. При цьому позивач пояснив, що він це робить навмисне аби люди почали займатися проблемами будинку. Вказаними словами [PERSON] підтвердив те, що він дійсно ображав мешканців будинку. Особисто свідок ніколи не чув щоб позивач когось ображав чи комусь погрожував. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що у 2017 році мешканці їхнього будинку виявили бажання провести збори, оскільки хотіли щоб сімя позивача відзвітувалася перед ними за витрачені кошти та виконану роботу. Дана ситуація обурила останніх у звязку з чим від сімї позивача почалися постійні дзвінки. При цьому почалися постійні дзвінки і чоловіку свідка у яких лунали погрози щодо того, що позивач звернеться до суду з приводу висловлювань [PERSON] З приводу [PERSON] та його сімї також звучало багато поганих висловів, а також було сказано і про те, що «тут проживають люди з якими взагалі немає про що розмовляти». Розміщену позивачем інформацію в групі вайбер з приводу фото з рушницею та різними приписами свідок сприймала як погрозу. Разом з тим свідок також повідомила про те, що її чоловіку позивачем було надіслано повідомлення з прямою погрозою подавання до суду по статті 297. Зі слів [PERSON] свідку відомо про те, що позивач ображав мешканців будинку словом «бидло». В кінці 2017 року позивач в телефонній розмові також ображав мешканців будинку зазначивши про те, що «тут не має з ким розмовляти». Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є сусідом сторін, а також те, що він не являється свідком того, що позивач ображав когось називаючи його «бидлом», однак є свідком текстового повідомлення розміщеного в групі вайбер. На думку свідка, з боку [PERSON] негативних висловів розміщених в групі вайбер щодо конкретних осіб не було, однак було розміщено повідомлення яке стосується в загальному всіх мешканців будинку, а саме щодо того, що усіх «затаскають по судах». Текстове повідомлення, зазначене позивачем у позовній заяві, в групі вайбер розмістила [PERSON], яка, на думку свідка, зробила правильно. Свідок вважає, що дотримання норм чинного законодавства не є погрозою. Слово «бидло» в групі вайбер не фігурувало, однак від сімї [PERSON] завжди був висловлений негатив, зокрема щодо притягнення осіб до юридичної відповідальності. Інформацію про слово «бидло» свідку відома від інших осіб. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в грудні 2017 року ініціативна група мешканців будинку ініціювала питання щодо зібрання загальних зборів з приводу переобрання правління, ревізійної комісії та отримання звіту від позивача щодо виконаної роботи. Причиною зібрання вказаних зборів було те, що [PERSON], без відома співвласників ОСББ здійснив закупівлю сонячних батарей. Від [PERSON] свідку стало відомо про те, що позивач ображає людей називаючи їх «бидлом». При цьому позивачем було розміщеного різного роду повідомлення які несли собою погрози. Після того як 07.02.2018 року головою ОСББ стала [PERSON], від позивача почалися дзвінки з психологічним тиском на останню та звинуваченням у її некомпетентності. Позивач особисто ображав [PERSON] нецензурними словами, а 11.01.2018 року на адресу свідка мали місце погрози з боку [PERSON], [PERSON] свідку було нанесено удар дверима. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач [PERSON] станом на 15 січня 2013 року був керівником та підписантом Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Афаліна 2012», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 15.01.2013р. №15603499. (а.с. 28) З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 07 лютого 2018 року слідує, що керівником Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Афаліна 2012» являється відповідач [PERSON]. (а.с. 27) Як вбачається з протоколу №1/18 засідання правління обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Афаліна 2012» від 05 лютого 2018 року, [PERSON] обрано головою правління ОБББ «Афаліна 2012», а [PERSON] її заступником. (а.с. 38) 13 січня 2018 року у соціальній мережі «Вайбер», у групі «Афаліна 2012», де було зареєстровано 48 осіб, відповідач [PERSON] розмістила повідомлення наступного змісту: «Доброе утро. О каком заговоре идет речь? Всево дома против [PERSON]??? Ты себя слышиш??? Про собрание говорилось неоднократно!!! В ответ звучали только оскорбления на жильцов дома и угрозы про срывы всех собраний в судебном порядке. В кв. 35 по телефону прозвучали те же угрозы, ничего по существу. Что касается собрания: подписи собраны [PERSON] квартир, письма оправлены в том числе и Вам. Все про статуту!! Дойдет очередь и до протоколов и подписей. Какое ты имееш право оскорблять жильцов дома утверждая что здесь живет одно «БЫДЛО» и неским разговаривать. Прекрати разшатывать дом своими угрозами и записями на диктофон. После каждого твоего звонка люди делают выводы и они не в твою пользу. Каждый день звучат угрозы про розправу. Вчера это была кв. 1. Ты не думал что ответка полетит от всего дома?? А дом как оказалось очень сплаченный и дружный!!! Я живу честно, по закону! В игру «кошки мышки не играю». Чего и Вам желаю!» (а.с. 4-5) Посилання представника відповідача на те, що зі вказаного повідомлення не вбачається хто саме його розмістив судом до уваги не приймається, оскільки допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що вказане повідомлення розміщено відповідачем [PERSON] Проаналізувавши зміст вищевказаного повідомлення та заслухавши пояснення позивача, в контексті заявлених позовних вимог, судом встановлено, що на думку позивача недостовірною відносно нього інформацією, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію є висловлювання: 1) В ответ звучали только оскорбления на жильцов дома и угрозы про срывы всех собраний в судебном порядке. 2) Какое ты имееш право оскорблять жильцов дома утверждая что здесь живет одно «БЫДЛО» и неским разговаривать. 3) Каждый день звучат угрозы про розправу. Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Частиною першою статті 34 Конституції України закріплено право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Вказане право закріплено також у статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції є складовою частиною національного законодавства. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Цим конституційним положенням кореспондують приписи Цивільного кодексу України, якими встановлено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію (абзац перший частини першої статті 302) та статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таке конституційне та законодавче регулювання права особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується із Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року, яким визначено, що кожна людина має право на вільне вираження свого погляду; це право включає свободу шукати, одержувати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку або художніх форм вираження чи іншими способами на свій вибір (пункт 2 статті 19). Однією з гарантій реалізації конституційних прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації є законодавче закріплення права кожного на доступ до інформації, яке згідно зі статтею 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» забезпечується систематичним та оперативним оприлюдненням інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах та будь-яким іншим способом, а також шляхом надання інформації на запити. Беручи до уваги зазначені конституційні положення та міжнародні акти, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації необхідно забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною першою статті 277 ЦК України передбачено, що особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Згідно вищевказаної норми закону, його об'єктивна сторона передбачає одночасну наявність таких складових елементів, як недостовірність поширеної інформації та її направленість на порушення особистих немайнових прав потерпілої особи (негативний зміст). У розумінні вищевказаної норми закону, негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно із частинами четвертою та сьомою статті 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканними, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, а на підставі статті 299 ЦК України - фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації та може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. З наведених норм права вбачається, що позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Разом з тим, Пленум Верховного Суду України в пункті 4 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року №1, розяснив, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. У пункті 15 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України також роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому, згідно частиною першою статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Поняття «оціночного судження» викладено в статті 30 Закону України «Про інформацію». Так, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, головною ознакою того, чи певне висловлювання є оціночним судженням чи фактом, є наявність фактичних даних, на які може таке поняття вказувати, а не тільки наявність визначення такого поняття в законодавстві. Як зазначено вище, відповідачем 13 січня 2018 року у соціальній мережі «Вайбер», у групі «Афаліна 2012», де було зареєстровано 48 осіб, було розміщено повідомлення, яке містить такі вислови: 1) В ответ звучали только оскорбления на жильцов дома и угрозы про срывы всех собраний в судебном порядке. 2) Какое ты имееш право оскорблять жильцов дома утверждая что здесь живет одно «БЫДЛО» и неским разговаривать. 3) Каждый день звучат угрозы про розправу. Аналізуючи перший та третій вислів суд приходить до висновку, що вказані вислови не є недостовірною інформацією, оскільки сам позивач [PERSON] в судових засіданнях неодноразово зазначав, що ним повідомлялося мешканцям будинку №20-Б по вул. Ващука у м. Вінниці про те, що в разі недотримання ними вимог законодавства, в тому числі щодо проведення зборів ОСББ, він буде оскаржувати такі дії в судовому порядку. При цьому, повідомлення жителям будинку про можливі звернення до суду, в разі порушення ними вимог законодавства, безумовно не можна вважати «залякуванням» осіб, однак таке сприйняття особою отриманої інформації є результатом її психологічного стану, стійкості у стресових ситуаціях тощо, що є особливістю кожної людини та не заборонено законом. Що стосується вислову - Какое ты имееш право оскорблять жильцов дома утверждая что здесь живет одно «БЫДЛО» и неским разговаривать, слід зазначити, що допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що в розмові з її чоловіком [PERSON], надаючи характеристику жителям будинку, використав слово «Бидло». Отже, інформація про те, що позивач називав жителів будинку словом «Бидло» поширена не відповідачем [PERSON], а отримана нею від [PERSON], яка в свою чергу отримала інформацію від свого чоловіка. Як пояснила свідок в судовому засіданні, зазначені слова свідок також чула особисто, оскільки в цей час перебувала неподалік. При цьому, володіючи зазначеною інформацією в інформаційному повідомленні від 13.01.2018р. відповідач звернулася до позивача з запитанням, яке він має право так характеризувати жителів будинку, що взагалі не вказує на наявність будь-яких фактичних даних, а є лише роздумами та припущенням автора повідомлення. Таким чином, вислови розміщені відповідачем 13 січня 2018 року у соціальній мережі «Вайбер», у групі «Афаліна 2012» не містять ознак недостовірної інформації відносно позивача в розумінні статті 277 ЦК України, та таке повідомлення не можна віднести до інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. В пункті 19 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року №1, розяснено судам, що відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Таким чином, оскільки думки, переконання та критична оцінка певних фактів і недоліків не є предметом судового захисту, у задоволенні позовних вимог зобовязання спростувати недостовірну інформацію, слід відмовити. Також суд вважає за доцільне зазначити, що якщо позивач вважає, що оціночні судження або думки чи висловлювання поширені відповідачем в досліджуваному повідомленні принижує його гідність, честь чи ділову репутацію, він вправі скористатися наданим йому частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями статей 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Згідно з частиною першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки в задоволенні позову відмовлено судові витрати позивача зі сплати судового збору не підлягають відшкодуванню. Разом з тим, витрати відповідача на правничу допомогу адвоката в сумі 3000,00 грн. підлягають стягненню з позивача на користь відповідача враховуючи наступне. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи, а згідно з частиною третьою вказаної статті до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Пунктом 1 частини другої статті 137 ЦПК України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Інтереси відповідача у даній справі представляла адвокат [PERSON] (свідоцтво №267 від 19.12.2003р.) на підставі договору про надання правової допомоги від 05.03.2018р. та ордеру серії ВН №009333 від 05.03.2018р. (а.с. 23, 68). Як доказ понесення витрат на правничу допомогу представником відповідача надано квитанцію до прибуткового касового ордеру №1 від 06.03.2018р. про сплату 3000,00 грн. на підставі договору від 05.03.2018р. (а.с. 67) Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з акту/звіту виконаних робіт по договору про надання правової (правничої) допомоги від 21.03.2018р. адвокатом [PERSON] надані клієнту [PERSON] юридичні послуги, на які витрачено 5 робочих годин 35 хвилин, а саме: підготовка справи до розгляду (спілкування з клієнтом з метою зясування його вимог, суті спору, правове обґрунтування позиції клієнта, юридичний аналіз обставин спору, ознайомлення з копіями документів, які надані клієнтом, правове обґрунтування вимог та складання процесуальних документів, а саме відзиву, попереднього розрахунку, 2-х клопотань про витребування доказів, заяви про виклик свідків). (а.с. 69) Крім того, з протоколів судових засідань вбачається, що адвокат [PERSON] провела в судових засіданнях у даній справ більше трьох годин. Згідно з частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що витрати відповідача на правничу допомогу в сумі 3000,00 грн. співмірні із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому вказані витрати підлягаю відшкодуванню відповідачу позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: approved