Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

24 грудня 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 09 вересня 2014 року відповідач [PERSON] взяла у борг у нього 27 000,00 гривень строком на шість місяців і зобов'язалась повернути їх до 09 березня 2015 року. У розписці відповідач зобов'язувалась повернути борг до 09 березня 2015 року. По закінченню цього строку відповідач гроші не повернула і ухиляється від виконання взятих на себе зобов'язань, на телефонні дзвінки не відповідає, від зустрічей ухиляється. На його прохання про добровільне повернення взятих у нього коштів не реагує. 18 червня 2015 року позивач був змушений звернутись до [PERSON] з письмовою вимогою про повернення боргу, але ніякої реакції від неї позивач не дочекався. Тому в добровільному порядку відповідач відмовляється повернути гроші. Представник позивача [PERSON] неодноразово спілкувалась із нею по телефону та при особистих зустрічах про мирне регулювання даного спору та про повернення даних коштів, не відмовляється, але повернути їх не може, у зв'язку з їх відсутністю. Відповідач постійно обіцяє позивачу повернути зазначені кошти ,однак ці обіцянки відповідач дає вже на протязі довгого часу, а тому позивач не має можливості вже чекати, так як зараз він має сімейні труднощі, що вимусили позивача звернутись до суду з даною позовною заявою, та просить стягнути з відповідача дану суму боргу. Представник позивач за довіреністю [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її та позивача участі, заявлені вимоги підтримують і просить задовільнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов визнає у повному обсязі. Суд розглядає справу, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу Розглянувши матеріали справи, беручи до уваги заяви позивача та відповідача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню із таких підстав. Встановлено, що спір між сторонами виник з договірних правовідносин. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом за загальними принципами міжнародного права. Нормами ст 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно зі ст.1046 ЦК України,за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно з вимогами ч. 2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією, викладеною Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, застосування якої в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зі змісту розписки вбачається, що саме між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договори позики на суму 27 тисяч гривень та відповідач зобов'язувалась до 09 березня 2015 року повернути отримані кошти (а.с.3). Відповідач у встановлений строк зобов'язання не виконала, гроші не повернула, тому 18 червня 2015 року позивач письмово звернувся з проханням до відповідача про повернення зазначених коштів, однак відповідач грошові кошти не повернула, тим самим зобов'язання по розписці не виконала (а.с. 6, 7,8). Зобов'язання, як зазначено у статті 526 ЦК України, має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно вимог ч.2 ст.530 ЦК України встановлено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства Таким чином, підтвердженням передачі грошей та укладання договору позики є розписки сама по собі з викладеного слідує, що відповідач визнає факт написання розписки саме нею. Судом встановлено і не оспорюється сторонами, що відповідач на даний час кошти не повернула. А наявність боргових документів у позивача згідно ст.545 ЦК також підтверджує той факт, що боржник не виконала свого зобов'язання. У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" зазначено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. У разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст.192,207,530,533,545,625,1046, 1047 ЦК України,

Outcome: approved