Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

15.03.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те що він згідно договору дарування є власником будинку №110 по вулиці Набережній в м. Фастові Київської області. За вказаною адресою зареєстровані його сини та відповідач з якою він перебував у зареєстрованому шлюбі і який за рішенням суду розірвано. З січня 2017 року відповідач у будинку не проживає. Витрат по утриманню вказаного будинку не здійснює, а реєстрація особи, яка не проживає за вказаною адресою є перешкодою позивачу в оформленні субсидії. Будь-якої домовленості про збереження за відповідачем житлової площі за період її не проживання не існує. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10.04.2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав та просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом у його будинку за №110 по вулиці Набережній в м. Фастові Київської області. В судове засідання відповідач повторно не зявилася, повідомлялася належним чином про час і місце розгляду справи, через оголошення на офіційному сайті Фастівського міськрайонного суду Київської області, причини неявки суду не відомі, заяв про розгляд справи в її відсутність до суду не надходило. У встановлений строк від відповідача відзиву на позовну заяву до суду не надійшло. Згідно з частиною 1 статті 178 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зі згоди позивача, суд, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, судом встановлено, що [PERSON], позивач по справі є власником будинку № 110 по вулиці Набережній в м. Фастові Київської області, що підтверджується договором дарування житлового будинку від 04.08.2006 року посвідченого [PERSON], державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №1-1816 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.09.2006 року. З копії будинкової книги в будинку №110 по вулиці Набережній в м.Фастові Київської області зареєстровані: позивач по справі, його діти та відповідач. Як вбачається з Актів обстеження житлово-побутових умов гр. [PERSON] проживаючого за адресою: [INFO] за №№ 005, 007, 012, 001 від 09.03.2017 року, 12.06.2017 року, 22.11.2017 року, 22.01.2018 року, відповідно, складеного комісією комітету самоорганізації населення мікрорайону «Казнівка» зазначено, що в даному будинку прописана його дружина [PERSON], але не проживає з 13.01.2017 року. Особистих її речей в будинку не виявлено. Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ОК № 109699 виданого Фастівським міськрайонним відділом державної РАЦС ГТУЮ у Київській області 17.03.2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис № 22. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В судовому засідані позивач зазначив, що відповідач по справі, за адресою реєстрації не проживає з січня 2017 року. Всі витрати, повязані з утриманням та обслуговуванням будинку, сплатою комунальних платежів і податків здійснюються тільки ним. Також, факт не проживання відповідача [PERSON] в будинку №110 по вулиці Набережній в м. Фастові Київської області, підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Відповідно до п.2 ст.405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі вітсутності члена сімї без поважних причин понад один рік. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В той же час, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Небажання відповідача надавати докази, давало суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved