Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

25.04.2017 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати іпотечний договір за реєстровим № 421, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Главацьким А.В. від 21 лютого 2007 року між АКБ «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON], у забезпечення зобов'язань по кредитному договору № 11120228000 від 21 лютого 2007 року - недійсним. Припинити іпотеку нерухомого майна - двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. Визнати недійсними та скасувати (вилучити) записи: в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 5301584 (спеціальний розділ) від 21.02.2007 року, про державну реєстрацію іпотеки, запис про обтяження № 5301707 (спеціальний розділ) від 21.02.2007 року про державну реєстрацію заборони на нерухоме майно; в Державному реєстрі Іпотек - іпотеку № 4529208 від 21.02.2007 року; в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - запис про обтяження № 4529180. Скасувати державну реєстрацію та виключити (скасувати) всі записи про іпотеку двокімнатної квартири [ADDRESS], з Державного реєстру іпотек та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що накладені (зареєстровані) на підставі іпотечного договору за реєстровим № 421, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Главацьким А.В. від 21 лютого 2007 року між АКБ (ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON]. У забезпечення зобов'язань по кредитному договору № 11120228000 від 21 лютого 2007 року. Скасувати державну реєстрацію та виключити (скасувати) записи про заборону відчуження нерухомого майна - двокімнатної квартири [ADDRESS], що накладені (зареєстровані) на підставі іпотечного договору за реєстровим № 421, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Главацьким А.В. від 21 лютого 2007 року між АКБ (ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON]. У забезпечення зобов'язань по кредитному договору № 11120228000 від 21 лютого 2007 року. В разі задоволення позову роз'яснити порядок його виконання. В обґрунтування свого позову посилається на те, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, а отже, іпотека не може існувати самостійно без основного зобов'язання. Недійсність договору, забезпеченого іпотекою, тягне й недійсність іпотеки. Оскільки договір кредиту визнано судом недійсним, то Договір іпотеки від 21 лютого 2007 року є недійсним також, а сама іпотека нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є припиненою. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON], який також є представником третьої особи [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Бойко Анна Володимирівна у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що вимоги позивача є необґрунтованими, незаконними та такими, що не відповідають дійсності. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача та представника відповідача, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами врегульовані Цивільним Кодексом України та Законом України «Про Іпотеку» В судовому засіданні встановлено, що 21.02.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір №11120228000, за умовами якого останньому надавався кредит на споживчі потреби у сумі 79 000 дол. США., строком до 21.02.2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 13,5% річних. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.І ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до 4.2. ст.1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.І ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умова, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №11120228000 між Банком та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, що був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В.А., та зареєстрований в реєстрі під номером 421. Відповідно до умов даного договору Банку в іпотеку було передано двокімнатну квартиру [ADDRESS], ? частина якої належить Іподекодавцю на підставі договору міни, посвідченого 30 листопада 2005 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В. за реєстровим № 7087, та ? частина належить Іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право на житло, виданого 29 січня 1996 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів. Відповідно до ч.3 ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотеко держатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. 08.12.2011 року ПАТ «УкСиббанк» (правонаступник АКІБ «УкрСиббанк») і ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого у відповідності до вимог ст. ст. 512 - 519 ЦК України ПАТ «УкрСиббанк» відступив, а ПАТ «Дельта-Банк» прийняв право вимоги за кредитними договорами (в тому числі і за договором №11120228000 від 21.02.2007 року) та за забезпечувальними договорами. Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні не вимагає згоди боржників. В грудні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з вимогами ухвалити рішення про стягнення з [PERSON] на користь банку заборгованості за кредитним договором №11120228000 від 21.02 2007 року у сумі 126812,21 дол. США, що дорівнює 1120766,31 грн, стверджуючи, що останній ухиляється від виконання зобов'язань за договором кредиту. Не визнаючи позов банку, [PERSON] звернувся з зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.11.2016 року, справа № 520/4538/14-ц, залишеним без змін ухвалою Колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області від 12.04.2017року, у задоволенні первісного позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» було відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] - задоволено, визнано недійсним кредитний договір № 11120228000, укладений 21 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (нині Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк») і [PERSON]. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб'єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об'єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Як роз'яснено у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Під судовим рішенням, зазначеним у частині третій статті 61 ЦПК, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України. Недійсний правочин - це правочин, що не відповідає вимогам Закону, отже, умови чинності правочину одночасно є умовами його дійсності. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства. Щоб правочин вважався чинним, а відповідно і правомірним, при його вчиненні мають бути дотримані умови законності змісту правочину. Зміст правочинів, відповідно до п. 1 ст. 203 ЦК України, не повинен порушувати положень як законів, так і інших нормативно-правових актів, прийнятих на основі Конституції України. Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Оскільки договір іпотеки є похідним від основного зобов'язання, то за загальним правилом відповідно до ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України недійсність основного зобов'язання тягне за собою недійсність угоди щодо його забезпечення. Наведені обставини свідчать про недійсність договору іпотеки від 21 лютого 20107 року через визнання недійсним Кредитного договору № 11120228000. В силу ст. 182 ЦК України припинення речового права іпотеки підлягає державній реєстрації. Ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис проскасування державної реєстрації прав. Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього прав очину Суд, вивчивши матеріали справи, доходить до висновку про те, що в справі міститься достатньо доказів для ухвалення рішення про задоволення в повному обсязі позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа [PERSON] про визнання іпотечного договору недійсним та зняття обтяжень з нерухомого майна. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Разом з тим, суд вбачає за доцільне роз`яснити сторонам право звернутись до суду з позовом про застосування наслідків недійсного правочину та повернення одержаного на його виконання. Крім того, у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідачів на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подані позовної заяви до суду судовий збір у розмірі 640 гривень. Виходячи з вищевкладенного та

Outcome: approved