Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 26.04.2010 року померла матір позивача [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Батуринська, буд. 41. Домоволодіння, що розташоване на вказаній земельній ділянці належить позивачу на праві власності на підставі договору дарування від 24.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] Це домоволодіння його матір за життя подарувала йому. Вказане домоволодіння було придбано його батьком [PERSON], що помер 03.07.1997 року. І домоволодіння, і земельна ділянка спочатку були оформлені на імя батька позивача, після його смерті 14.12.1999 року мати позивача отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого вона набула права власності після смерті чоловіка на 1/2 частку домоволодіння та земельну ділянку, площею 0,1000 га, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що належала померлому на підставі рішення виконкому Криворізької міської Ради народних депутатів № 247/2 від 14.05.1997 року, акт зареєстровано в Книзі записів актів на право приватної власності на землю за № 3421. Інша 1/2 частина домоволодіння належала матері позивача на підставі свідоцтва про право власності, виданого Першою Криворізькою нотаріальною конторою 14.12.1999 року, зареєстровано в реєстрі за № 1-6582. Однак, прийнявши спадщину після смерті батька у вигляду частки домоволодіння та земельної ділянки, мати позивача зареєструвала право власності на частину домоволодіння, але не звернулась до відповідних органів для реєстрації права власності на земельну ділянку. У грудні 2017 року позивач звернувся до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак 15.12.2017 року нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину у вигляді земельної ділянки в звязку з пропуском встановленого законом шестимісячного строку прийняття спадщини після смерті матері. Позивач не подав своєчасно заяву про прийняття спадщини, так як є власником домоволодіння та вважав, що і земельна ділянка автоматично перейшла до його власності. Тоді ж, у нотаріуса він дізнався, що земельна ділянка залишилась зареєстрованою ще за батьком [PERSON], тому навіть у випадку поновлення строку для прийняття спадщини, не зможе отримати свідоцтво про право на спадщину. Тому він і звернувся до суду. Відповідач по справі, [PERSON], є рідною сестрою позивача, але вона не зверталась до нотаріальної контори для отримання спадщини, так як мати ще при житті подарувала позивачу будинок. Позивач просить визнати за ним, [PERSON], право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Батуринська, буд. 41, в порядку спадкування після смерті [PERSON], що померла 26.04.2010 року, та яка належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.12.1999 року, виданого завідуючою Першої Криворізької держконтори, в.о. зав. 4-ї Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1-6584. Позивач [PERSON] звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає. Відповідач [PERSON] звернулась до суду з заявою, відповідно до якої просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги визнала, проти задоволення позову не заперечувала. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України судові рішення у підготовчому засіданні суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовну заяву слід задовольнити. Судом встановлено, що 26.04.2010 року померла мати позивача [PERSON] (а.с. 6, 7 - копії свідоцтв про смерть, про народження). Після смерті матері відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Батуринська, буд. 41. Домоволодіння, що розташоване на вказаній земельній ділянці належить позивачу на праві власності на підставі договору дарування від 24.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] Це домоволодіння його матір за життя подарувала йому. Вказане домоволодіння було придбано його батьком [PERSON], що помер 03.07.1997 року (а.с. 7, 9, 10, 13 копії свідоцтва про народження, договору дарування, витягу з реєстру, договору). Домоволодіння та земельна ділянка спочатку були оформлені на імя батька позивача, після його смерті [PERSON] 14.12.1999 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого вона набула права власності після смерті чоловіка на 1/2 частку домоволодіння та земельну ділянку, площею 0,1000 га, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що належала померлому на підставі рішення виконкому Криворізької міської Ради народних депутатів № 247/2 від 14.05.1997 року, акт зареєстровано в Книзі записів актів на право приватної власності на землю за № 3421. Інша 1/2 частина домоволодіння належала їй на підставі свідоцтва про право власності, виданого Першою Криворізькою нотаріальною конторою 14.12.1999 року, зареєстровано в реєстрі за № 1-6582 (а.с. 8, 11 - копії свідоцтва про право на спадщину за законом, свідоцтва про смерть). Прийнявши спадщину після смерті чоловіка у вигляду частки домоволодіння та земельної ділянки, [PERSON] зареєструвала право власності на частину домоволодіння, але земельну ділянку не перереєструвала на своє імя. Державний акт на право приватної власності на землю від 12.1997 року на земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Батуринська, 41, й досі зареєстрований на імя [PERSON] У грудні 2017 року позивач звернувся до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. 15.12.2017 року нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину у вигляді земельної ділянки в звязку з пропуском встановленого законом шестимісячного строку прийняття спадщини після смерті матері (а.с. 12 копія постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії). Відповідач по справі є рідною сестрою позивача, згідно наданої суду заяви вона не заперечує проти задоволення позову, інших спадкоємців першої черги немає (а.с. 20-22 заява, копії паспорту, свідоцтва про народження). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 15 та ст. 16 ЦК України, зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу та одним із способів захисту прав та інтересів є зокрема визнання права. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України зазначено, що до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Згідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з моменту відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання права на землю. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Отже, померла мати позивача [PERSON] на законних підставах володіла земельною ділянкою, а тому є підстави для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку в порядку спадкування після її смерті. Оскільки іншого шляху для захисту прав позивача не має, тому позовні вимоги слід задовольнити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved