Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , який в майбутньому уточнив. Свої вимоги мотивував тим, що між позивачем та відповідачем 07.07.1990 року був укладений шлюб. Покликається на те, що відповідно до рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 21.10.2016 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Окрім того, зазначає, що під час перебування у шлюбі сторонами набуте нерухоме майно, зокрема: квартира [ADDRESS] квартира [ADDRESS] [ADDRESS] та житловий будинок [ADDRESS] , площею 88,3 кв.м. 04.11.2019 року представником позивача через канцелярію суду було подано заяву про відмову від частини позовних вимог та уточнення позовних вимог, а саме позивач відмовився від вимоги про поділ квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки позивачу сталу відомо, що вказана квартира не є об`єктом спільної сумісної власності, а була подарована відповідачу. Отже, після уточнення позовних вимог [PERSON] просить суд провести поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за [PERSON] право власності на: - 1/2 частки квартири [ADDRESS] ; - 1/2 частки квартири [ADDRESS] ; - 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] . Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, однак через канцелярію суду подали клопотання, в якому просили розглядати справу за їх відсутності. Свої позовні вимоги підтримали з врахуванням заяви про уточнення, просили такі задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, що підтверджується наявною в матеріалах справи телефонограмою. Представник відповідача [PERSON] подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю в іншому судовому засіданні. Суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки представником не надано належних та допустимих доказів перебування у іншому судовому засіданні. Також, суду не надано доказів поважних причин неявки відповідача у судове засідання. Таким чином, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності позивача, відповідача та їх представників, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 07.07.1990 року укладено шлюб, який зареєстрований відділом запису актів громадянського стану Радянського району м. Львова, актовий запис № 321. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 21.10.2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.4). Вирішуючи позовну вимогу [PERSON] про поділ майна подружжя, суд дійшов наступного висновку. 19.05.1995 року укладено договір купівлі-продажі квартири, відповідно до якого громадянин [PERSON] продав, а громадянин [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Право власності на дану квартиру зареєстроване за [PERSON] у встановленому законом порядку (а.с.59-61). Крім того, 25.11.2003 року був укладений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого громадянин [PERSON] продав, а громадянин [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Право власності на дану квартиру зареєстроване за [PERSON] у встановленому законом порядку (а.с.7-8). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №69242647 від 28.09.2016 року земельна ділянка, площею 0,0264 га та житловий будинок, загальною площею 88,3 кв.м, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] на праві власності належать [PERSON] Підставою виникнення права власності є договір купівлі - продажу житлового будинку, серія та номер 1457, виданий 26.12.2014 року, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу (а.с.5-6). Згідно статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на момент укладення шлюбу, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відтак, з матеріалів справи вбачається, що вищевказані об`єкти нерухомості на праві власності належать [PERSON] , право власності набуто в період перебування [PERSON] в шлюбі з [PERSON] . Частиною 1 ст.60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до статті 70 цього ж Кодексу, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. п. 23, 24 постанови від 21.12.2007 р. №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Згідно ч.1 та ч.2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч.4 та ч.5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченихЦивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Як роз`яснено у п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Так, згідно ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Судом також встановлено, що в матеріалах справи наявний висновок експерта №027/18 за результатами проведення судової оціночно - будівельної експертизи об`єктів нерухомості від 24.10.2018 року, згідно з яким ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 608 680 грн.; ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 1 098 000 грн.; ринкова вартість житлового будинку [ADDRESS] становить 6 501 100 грн. (а.с.102-153). Оскільки, позивачем [PERSON] надано суду належні та допустимі докази того, що квартира [ADDRESS] квартира [ADDRESS] та житловий будинок [ADDRESS] були придбані в період шлюбу, відтак суд дійшов висновку, що позовні вимоги необхідно задоволити. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частини 1 та ч.6 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.81 ЦПК України, на сторону у справі покладено обов`язок доказування та подання доказів. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог. Судові витрати та витрати на проведення експертизи суд вважає за необхідне покласти на позивача та відповідача в рівних частинах пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: approved