Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

22 лютого 2019 року [PERSON] звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області із даною заявою, якою просить встановити факт того, що її мати [PERSON], [INFO], померла 09 лютого 2019 року у селі Сонцево Старобешевський район Донецької області, причина смерті Хронічна судинно мозкова недостатність. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що 09 лютого 2019 року у селі Сонцево Старобешевського району Донецької області померла [PERSON], яка є матірю заявника, про що за місцем смерті були видані лікарське свідоцтво про смерть № 7 від 11 лютого 2019 року та довідка про причину смерті. При зверненні до Лівобережного районного у місті Маріуполі відділу ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області із заявою про реєстрацію смерті [PERSON], їй було відмовлено, оскільки надані нею документи про смерть не відповідають формі, затвердженій Наказом Міністерства охорони здоровя України № 545 від 08 серпня 2006 року «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження та смерті». Через наведені обставини, посилаючись на діюче законодавство, звертається до суду з даною заявою та зазначає, що існують достатні підстави для визнання таким, що мав місце факт смерті [PERSON] Заявник [PERSON] до суду не зявилась, у заяві просить суд про розгляд справи за її відсутності. Представник заінтересованої особи - Лівобережного районного у місті Маріуполі відділу ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області також до суду не прибув, просив вирішувати справу у його відсутність на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Відповідно до ч. 1 ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315\~ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до розяснень, даних в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Як встановлено судом, та підтверджується наданими доказами, [PERSON] є дочкою померлої [PERSON], що підтверджується відповідними свідоцтвами, з яких вбачається родинний зв'язок між ними. З наданих суду матеріалів вбачається, що [PERSON] народилась 17 липня 1937 року у селі Новоселівка Старобешевського району Донецької області, є громадянкою України. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявником надані копії лікарського свідоцтва про смерть № 7, довідки про причину смерті від 11 лютого 2019 року, видані Раздольненською сімейною амбулаторією Центра первинної медико санітарної допомоги, територія розташування якого входить до Переліку населених пунктів, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України\~від 7 листопада 2014 року № 1085-р. Згідно із вказаними документами [PERSON], [INFO], померла 09 лютого 2019 року у селі Сонцево Старобешевського району Донецької області у віці 81 років, причина смерті Хронічна судинно мозкова недостатність. Листом начальника Лівобережного у місті Маріуполі відділу ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області від 22 лютого 2019 року за № 203/15.4-21, заявникові відмовлено у державній реєстрації смерті [PERSON] на підставі наданих документів про смерть. Відмова обґрунтована тим, що документи видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. За положеннями\~ч.\~2,\~3\~ст.\~9\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України»,\~будь-які\~органи,\~їх посадові\~та службові\~особи на\~тимчасово окупованій\~території та\~їх діяльність\~вважаються незаконними,\~якщо ці\~органи або\~особи створені,\~обрані чи\~призначені у\~порядку,\~не передбаченому\~законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Проте, оцінюючи надані заявником документи про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Крім того, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви та встановлення факту смерті [PERSON]

Outcome: approved