Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

14.11.2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, зазначаючи, що на підставі рішення Комінтернівської сільської ради від 26.09.2001 року №ІІІ/17-260 йому видано державний акт серії ІІІ-ДН №012011 на право власності на земельну ділянку площею 6,62 га, яка розташована на території Комінтернівської сільської ради Новоазовського району Донецької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Належною йому земельною ділянкою користувався відповідач на підставі договору оренди земельного пая №135 від 28.03.2000 року. Після отримання ним державного акту на право власності та виділення його в натурі він, позивач, жодних договорів з відповідачем не підписував. В 2012 році він, позивач, вирішив самостійно займатися сільськогосподарським виробництвом, проте представник відповідача повідомив йому, що неможливо, оскільки з ним укладено договір оренди землі, при цьому надав копію один екземпляр договору №299 від 30.11.2006 року. Ознайомившись з договором він виявив, що в договорі стоїть не його підпис, зазначений договір він не підписував та про його існування стало відомо тільки в 2012 році. Просив визнати недійсним договір оренди землі №299 від 30.11.2006 року, зареєстрований 05 лютого 2008 року в Новоазовському РВ ДРФ ДП «Центр Державного земельного кадастру при державному комітеті» за №040816400067, укладений між ним та відповідачем, а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати. У судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, за присутності його представника адвоката [PERSON], позов задовольнити. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу в його відсутність, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача, надав заперечення проти позову, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі з наступних підстав. По-перше, договір укладено відповідно до вимог чинного законодавства та він є дійсним. Договір було укладено в письмовій формі з погодженням усіх наявних істотних умов, позивач на час укладення договору мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було спрямоване на укладення договору. На час укладення договору був чинний Порядок державної реєстрації договорів оренди землі, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.1998 року № 2073 (далі «Порядок»). Пунктами 10-12 Порядку передбачено послідовність дій для реєстрації договору оренди земельної ділянки, згідно якої для висновку про можливість державної реєстрації спеціальним органом державної влади, якому надана відповідна компетенція з державної реєстрації договорів, проводиться комплексна перевірка наданих документів, в тому числі тексту редакції договору на відповідність закону, за результатами якої робиться висновок про відповідність договору чинному законодавству та можливості його державної реєстрації або про відмову в реєстрації. Договір оренди, що укладений між сторонами, зареєстровано у встановленому порядку 05 лютого 2008 року в Новоазовському РВ ДРФ ДП «Центр Державного земельного кадастру при державному комітеті» за №040816400067. Тобто договір, укладений між сторонами, повністю відповідає вимогам законодавства та волі сторін. По-друге, позивач не підтвердив доказами обставини, котрими обґрунтував позовні вимоги. Також, у зв'язку з тим, що по справі було проведено судово-почеркознавчу експертизу, представник відповідача надав суду доповнення до заперечень на позовну заяву, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі з наступних підстав. По-перше, договір укладено відповідно до вимог чинного законодавства та він є дійсним. Сторони сумлінно виконують умови договору: відповідач використовує земельну ділянку позивача за призначенням, за що своєчасно та в повному обсязі позивач отримує орендну плату від відповідача. Воля позивача на укладення договору була присутня, що підтверджується тим, що він отримував орендну плату та до 2012 року жодного разу не звертався до суду та відповідача з приводу незгоди з умовами договору. Крім того, відповідно до п.6 ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим. По-друге, позивач був обізнаний про умови договору, оскільки позивач отримував орендну плату. Заявлені вимоги позивача необґрунтовані та не підлягають задоволенню. Представник відповідача надав заяву з проханням застосувати встановлену ст.257 ЦК України позовну давність в три роки до вимог позивача. Також представник відповідача заявив клопотання, згідно якого просив суд у разі винесення позитивного для позивача рішення у відповідності до ст.217 ЦПК України визначити судовим рішенням порядок його виконання, а саме: зобов'язати позивача не чинити перешкод відповідачу у зборі врожаю зі спірної земельної ділянки, оскільки вона засіяна. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акту серії ІІІ-ДН №012011 року є власником земельної ділянки площею 6,62 га (а.с.6), розташованої на території Комінтернівської сільської ради Новоазовського району Донецької області, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Так, з копії договору оренди землі №299 від 30.11.2006 року (а.с.9-10) вбачається, що між сторонами по справі був укладений у письмовій формі договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець [PERSON] передав орендарю ДП «Ілліч - Агро Донбас» належну йому, орендодавцю, в оренду земельну ділянку площею 6,62 га. З висновку судово-почеркознавчої експертизи № 976 від 30.01.2014 року ( а.с.33-38) вбачається, що підпис від імені [PERSON] в договорі оренди землі №299 від 30.11.2006 року виконано не [PERSON], а іншою особою. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 і ч.3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди підлягає державній реєстрації й на підставі ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України, ч. 2 ст. 125 Земельного Кодексу України та ст. 18 Закону України «Про оренду землі» є укладеним з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України і пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з наступними змінами і доповненнями до неї, підставою недійсності правочину є недодержання саме в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Як було встановлено в судовому засіданні, спірний договір був зареєстрований в Новоазовському РВ ДРФ ДП «Центр Державного земельного кадастру при державному комітеті». Проаналізувавши докази і дав їм оцінку в їх сукупності, суд приходить до висновку, що спірний договір оренди земельної ділянки, оскільки він підписаний обома сторонами договору, є вчиненим, і тому в світі п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» він може бути визнаний судом недійсним, оскільки у судовому засіданні позивачем доведено, що його волевиявлення на укладення договорів оренди землі з ДП «Ілліч-Агро Донбас» не було, оскільки це ствердження позивача підтверджується висновком вищенаведеної судової почеркознавчої експертизи, а тому на підставі ст.203 ЦК України суд визнає спірний договір недійсним. Також суд, вважає таким, що не підлягає задоволенню заява представника відповідача про застосування строків давності, виходячи із наступного. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У п. 28 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В силу ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до положень норм ст. 18 Закону України «Про оренду землі», ст. 125 Земельного кодексу України та статей 210, 640 ЦК України договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Такий правочин є укладеним (вчиненим) з моменту його державної реєстрації. Отже, суд критично ставиться до заперечення представника відповідача проти позову з підстав пропущення позивачем строку позовної давності, передбаченого ст.257 ЦК України, так як суд вважає, що позивач не міг ознайомитися з текстом договору у момент підписання та перевірити його на відповідність вимогам, передбаченим ст. 15 Закону України «Про оренду землі», оскільки не отримав його на руки, що не заперечується сторонами. Слід зазначити, що захист права власності гарантується як національним законодавством, так і ст.1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватись своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховував позивач, порушено відповідачем. Зазначена правова позиція суду повністю співпадає з правовими висновками суду касаційної інстанції, які викладені в листі Вищого спеціалізованого суду України від 27.09.2012 року № 10-1391/0/4-12 "Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм земельного законодавства" та постановах Верховного Суду України від 6 лютого 2012 року у справі №6-104ц11, від 14 березня 2012 року у справі №6-7цс12, від 4 квітня 2012 року у справі №6-21цс12. Також суд вважає таким, що підлягає задоволенню клопотання представника відповідача щодо визначення порядку виконання судового рішення у відповідності до ст.217 ЦПК України, оскільки судом встановлено на підставі письмових доказів на а.с.71, що на час винесення судового рішення спірна земельна ділянка засіяна відповідачем. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 229,40 грн., а також за проведення судово-почеркознавої експертизи 900,48грн.

Outcome: approved