Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

18 листопада 2015 року [PERSON] звернулася до суду з відповідним позовом, в якому з урахуванням уточнень просила в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON], визнати за нею право на земельну частку (пай) із земель колективного сільськогосподарського підприємства ім. Фрунзе (с. Писарівка, Золочівського району Харківської області). Свої вимоги позивач мотивувала тим, що батько за життя набув право на вказаний земельний пай та був включений до списку громадян, яким виділено земельні частки, проте помер та не встиг отримати сертифікат. За життя [PERSON] склав заповіт, на користь іншої своєї доньки [PERSON], проте остання від прийняття спадщини відмовилася, а позивач навпаки прийняла спадщину в цілому та отримала відповідне свідоцтво. Проте звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну частку (пай) позивач отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з мотивів відсутності правовстановлюючих документів на ділянку. В даний час позивач змушена звернутися до суду оскільки її право власності не визнається і вона не може розпорядитися своєю власністю. У судове засідання позивач не з'явилася, звернулася до суду з письмовою заявою в якій позовні вимоги підтримала з наведених мотивів, просила позов задовольнити. Відповідачі та представник третьої особи не з'явилися. Представники відділу Держземагенства, державний нотаріус, представник сільради надали суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представників. Відповідач [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності, одночасно зауважила про визнання позовних вимог у повному обсязі. Відповідач [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проте зауважила, що проти задоволення позову заперечує, просила земельну частку пай лишити сільськогосподарському підприємству ім. Фрунзе. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] року у родині [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON], про що Мало-Писарівською сільрадою Золочівського району Харківської області 26 серпня 1955 року в книзі записів громадянського стану про народження здійснено актовий запис №50 та того ж дня видано відповідне свідоцтво серії [NUMBER]. 10 листопада 1979 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON], про що того ж дня Оникіївською сільрадою Маловиськівського району Кіровоградської області у книзі записів громадянського стану про одруження здійснено актовий запис №24 та видано відповідне свідоцтво серії [NUMBER], після одруження подружжя обрало спільне прізвище - [PERSON]. 21 квітня 1995 року колективному сільськогосподарському підприємству ім. Фрунзе на підставі рішення Золочівської районної ради народних депутатів Харківської області від 29 березня 1995 року було видано державний акт на право колективної власності на землю серії [NUMBER], додатком 1 до цього рішення приєднано список громадян, членів колективного сільськогосподарського підприємства, що мають право на земельну частку пай, за номером [NUMBER] цього списку значиться [PERSON] з с. Писарівка Золочівського району Харківської області. Листом Відділу Держземагенства у Золочівському районі Харківської області від 29 травня 2015 року вих. №1807 повідомлено [PERSON], що [PERSON] дійсно був включений до списку громадян, членів колективного сільськогосподарського підприємства ім. Фрунзе, що мають право на земельну частку пай, за номером [NUMBER], проте в списки громадян, що отримали відповідні сертифікати, останній не попав, сертифікат на ім'я [PERSON] не виготовлявся. 22 червня 1988 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким заповів усе належне йому майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалось [PERSON], даний заповіт секретарем виконавчого комітету Писарівської сільської ради народних депутатів Золочівського району Харківської області Чепурко В.В. та зареєстровано в реєстрі за №13. [INFO] року у віці 80 років помер [PERSON], про що Писарівською сільською радою Золочівського району Харківської області 01 грудня 1995 року у книзі реєстрації актів про смерть здійснено запис №60 та того ж дня видано відповідне свідоцтво серії [NUMBER] З листа Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області від 12 січня 2015 року вих. №12/01-16 та від 25 березня 2016 року №325/01-16 вбачається, що після смерті [PERSON] [INFO] року заведена спадкова справа 228/2000. 17 травня 1995 року до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька звернулася [PERSON], того ж дня до нотаріальної контори звернулася ще одна донька померлого [PERSON], остання повідомила про свою відмову від спадщини. Постановою державного нотаріуса Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області в порядку виконання обов'язків завідувача Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області Борисенко К.В. від 03 березня 2016 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], з мотивів ненадання правовстановлюючих документів на спадкове майно - земельну частку (пай) із земель колективного сільськогосподарського підприємства ім. Фрунзе. При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України та ЦК УРСР 1963 року що діяв на момент виникнення правовідносин, Земельного Кодексу України від 18.12.1990 № 561-XII, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року N 720/95. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У статті 23 Земельного Кодексу України від 18.12.1990 № 561-XII, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, перелічувалися документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Так право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Пунктом 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року N 720/95 передбачено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Відповідно до положень п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16 квітня 2004р. сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розділу Х "Перехідні положення" ЗК). Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Статтями 524,526, 529, 548, 549 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на момент виникнення правовідносин, обумовлені підстави спадкоємства, місце та час відкриття спадщини. Так зокрема спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. До числа першої черги спадкоємців за законом належать в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно статей 548, 549 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину в тому числі якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або протягом 6 місяців подав заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Стаття 553 ЦК УРСР 1963 року передбачає, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Відповідно до положень ст. 49 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 № 3425-XII нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Пунктом 4.15 Глави 10, Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Мін'юст України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 № 296/5 встановлено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Частиною 4 ст. 174 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суд доходить висновку, що [PERSON] за життя набув право на земельну частку (пай) із земель колективного сільськогосподарського підприємства ім. Фрунзе (с. Писарівка, Золочівського району Харківської області), проте з невідомих причин не встиг отримати відповідний сертифікат. Відповідно право на земельну частку (пай) із земель колективного сільськогосподарського підприємства увійшло до складу спадщини, після його смерті. Спадкоємець [PERSON], як спадкоємець за заповітом відповідно до положень ст. 553 ЦК УРСР 1963 року, скористалася своїм правом на відмову від спадщини, протягом строку передбаченого статтями 549, 553 цього ж кодексу. Після відмови [PERSON] від спадщини за заповітом, право на спадщину отримали спадкоємці за законом. [PERSON], як спадкоємець за законом згідно ст. 524, 525, 526, 534 ЦК УРСР 1963 року, після смерті [PERSON], в порядку ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР 1963 року прийняла спадщину та успадкувала все належне йому майно, в тому числі право на земельну частку (пай) із земель колективного сільськогосподарського підприємства ім. Фрунзе. Проте враховуючи, що в спадкодавця були відсутні правовстановлюючі документи на земельну частку (пай) позивач, виходячи з наведених положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказу Мін'юст України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» та Закону України «Про нотаріат» позбавлена можливості оформити спадщину нотаріально. В зв'язку з чим, беручи до уваги факт визнання позову відповідачем [PERSON], що на думку суду не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд доходить висновку, що [PERSON] набула право на земельну частку пай в порядку спадкування після смерті батька, в зв'язку з чим задовольняє позов у повному обсязі, так як порушене право підлягає захисту в обраний позивачем спосіб, що відповідає допущеному порушенню.

Outcome: approved