Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

[PERSON] 04 вересня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача Дніпровської міської ради про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивачі в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилається на те, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS], складається з: житлового будинку літ. А-1, а також споруди, огорожі, доріжки, замощення, вказане домоволодіння відповідно даних МБТІ ні за ким не було зареєстровано. [PERSON], його батько, будував, володів та користувався вказаним будинком і земельною ділянкою за цією адресою, документи своєчасно не оформив, та [INFO] помер. Позивач фактично отримав право на спадкове майно після смерті батька, вступив в спадкове майно, утримує його, тому звернувся до суду за захистом своїх прав. У встановлений строк звернувся до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, проте нотаріус не оформив свідоцтво через відсутність певних документів. Звертався до відповідача з питанням оформлення землеволодіння, частково були оформлені документи, але без визнання права власності на будинок там сказали це не можливо. Звернення до третьої особи ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і він оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про визнання права власності в порядку спадкування по закону, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що його права порушено і вимушений був звертатися з позовом до суду. Позивач вважає, що все ним зроблено правильно і згідно закону та просив визнати за ним право власності на вказане домоволодіння з будовами і спорудами за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача Дніпровської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначивши, правовстановлюючих документів своєчасно і правильно оформлено не було, звернення позивача до нотаріальної контори ні до чого не призвело, порушується порядок оформлення права власності на домоволодіння, відповідної реєстрації будинку також не було; отже порушено передбачений законом порядок оформлення права власності, позовні вимоги безпідставні і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; в письмовому зверненні до суду погодився з викладеними в позові обставинами, підтвердивши правильність викладеного і свою згоду, просив розглянути справу по закону за наявними матеріалами і просив слухати без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і його представника, представника відповідача, з'ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS], складається з: житлового будинку літ. А-1, а також споруди, огорожі та інш., вказане домоволодіння відповідно даних МБТІ ні за ким не було зареєстровано. [PERSON], його батько, будував, володів та користувався вказаним будинком і земельною ділянкою за цією адресою, документи своєчасно не оформив, та [INFO] помер. Після смерті батька ([PERSON]) і відкриття спадщини позивач подав до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини відповідну заяву про прийняття спадщини, що складається, зокрема, з житлового будинку за адресою: [ADDRESS], двох мотоциклів, грошових вкладів з процентами в ощадбанку м. Дніпропетровська. Вказана заява про прийняття спадщини (№ 315) була подана позивачем третій особі 24 квітня 1992 року, тобто протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, встановленого ст. 549 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року. В результаті цього у Першій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі було заведено спадкову справу № 234/1992 на ім'я спадкодавця [PERSON], померлого [INFO]. Позивач не відмовлявся від спадщини а ні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, а ні пізніше. Це означає, що він прийняв спадщину після [PERSON] у встановленому чинним законодавством порядку. Вищевказані обставини підтверджені також матеріалами спадкової справи № 234/1992, заведеної у Першій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі на ім'я спадкодавця [PERSON], померлого [INFO]. Отже позивач фактично отримав право на спадкове майно після смерті батька, вступив в спадкове майно, утримує його, тому звернувся до суду за захистом своїх прав. У встановлений строк звернувся до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, проте нотаріус не оформив свідоцтво через відсутність певних документів. Звертався до відповідача з питанням оформлення землеволодіння, частково були оформлені документи, але без визнання права власності на будинок там сказали це не можливо. Звернення до третьої особи ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і він оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про визнання права власності в порядку спадкування по закону, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Судом також встановлено, що позивач після смерті батька доглядає за майном, веде особисте господарство, ремонтує, доглядає, однак будинок не зареєстрований в реєстрі прав власників нерухомого майна. В зв'язку з обставинами, що склалися, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права відповідно до положень статті 16 ЦК України. Позивач вважає, що його права порушено, все ним зроблено правильно і згідно закону та просив визнати за ним право власності на вказане домоволодіння з будовами і спорудами в порядку спадкування за законом. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивач вимушений був звернутися до суду з позовом про визнання права власності за ними на вказаний об'єкт нерухомості в порядку спадкування за законом. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом з'ясовано і підтверджено доказами, що [INFO] помер [PERSON], 1940 року народження, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 11 червня 1992 року Жовтневим відділом ЗАГС м. Дніпропетровська, актовий запис № 1990 від 26 грудня 1991 року, довідкою про смерть [PERSON], що видана відділом ЗАГСу позивачу 27 грудня 1991 р., було відкрито спадщину. Оскільки спадщину відкрилася у 1991 році і була прийнята позивачем у 1992 році, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом (ЦК) України в редакції закону 2003 року, а саме до 1 січня 2004 року, до даних спадкових правовідносин слід застосовувати норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема, Цивільного кодексу Української РСР (ЦК УРСР) в редакції закону 1963 року, який був чинним на той момент. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, «Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця…». Згідно з ч. 2 ст. 524 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, «Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.». З урахуванням того, що за життя [PERSON] не склав заповіт, право на спадкування виникає у його спадкоємців за законом. Відповідно до ч. 2 ст. 529 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, «При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. …». У ст. 527 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року зазначено, що «Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця…». Спадкоємцем першої черги на момент смерті [PERSON] була одна особа, а саме його син - [PERSON] (позивач), і йому при спадкоємстві за законом повинно належати все спадкове майно, що залишилося після смерті [PERSON]. Факт родинних відносин, а саме те, що позивач ([PERSON]) є рідним сином спадкодавця [PERSON], підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 17 лютого 1978 року Солонянським РВ ЗАГС Дніпропетровської області, актовий запис № 46. У ст. 548 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року вказано, що « Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. … Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.». Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, «Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. …». У відповідності зі ст. 526 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, «Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.». У ст. 17 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року вказано, що «Місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає.». Отже, в даному випадку місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця - [PERSON], який був прописаний та постійно проживав на момент смерті за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Довідкою адресного бюро Дніпропетровської облради від 29 червня 1992 року. Після смерті батька ([PERSON]) [INFO] і відкриття спадщини позивач подав до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини відповідну заяву про прийняття спадщини, що складається, зокрема, з житлового будинку за адресою: [ADDRESS], двох мотоциклів, грошових вкладів з процентами в ощадбанку м. Дніпропетровська. Вказана заява про прийняття спадщини (№ 315) була подана позивачем третій особі 24 квітня 1992 року, тобто протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, встановленого ст. 549 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року. В результаті цього у Першій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі було заведено спадкову справу № 234/1992 на ім'я спадкодавця [PERSON], померлого [INFO]. Позивач не відмовлявся від спадщини а ні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, а ні пізніше. Це означає, що позивач прийняв спадщину після [PERSON] у встановленому чинним законодавством порядку. Вищевказані обставини підтверджені також матеріалами спадкової справи № 234/1992, заведеної у Першій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі на ім'я спадкодавця [PERSON], померлого [INFO]. Згідно зі ст. 560 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, «Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. …». У ч. 1 ст. 561 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року вказано, що «Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.». На виконання вимог ст. 560 та ч. 1 ст. 561 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, позивач звертався до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори (Третьої особи) за місцем відкриття спадщини з заявою про видачу мені свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане майно, яке належить його батьку [PERSON], про що зазначено у заяві про прийняття спадщини від 24 квітня 1992 року. Однак свідоцтво про право на спадщину за законом позивачу видано не було. 04 червня 2014 року позивач повторно звернуся до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке належить батьку [PERSON], померлому [INFO]. Однак Парусникова-Сімон І.О., державний нотаріус Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори відмовив позивачу у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на домоволодіння та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], після померлого [INFO] батька [PERSON], про що виніс відповідну Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04 червня 2014 року. Вказана постанова третьої особи містить наступну мотивацію: «… Вчинити нотаріальну дію, а саме видати на ім'я заявника свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], вважаю неможливим з слідуючих підстав: Так, згідно п. 4.15 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. У зв'язку з цим вчинити нотаріальну дію, а саме видати свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння та земельну ділянку після смерті [PERSON], померлого [INFO] неможливо оскільки вчинення такої дії суперечить законодавству України та відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про нотаріат» є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії. …». Надати до нотаріальної контори належних правовстановлюючих документів на нерухоме майно за вищевказаною адресою позивач не має змоги у зв'язку з їх відсутністю. Будівництво житлового будинку літ. А-1 загальною площею 40.7 кв. м., житловою площею 14.2 кв. м., на земельній ділянці площею 1135 кв. м. у домоволодінні [ADDRESS] було здійснено спадкодавцем ([PERSON]) за життя у 1975 році. Дані обставини підтверджуються: Технічним звітом про стан будівельних конструкцій житлового будинку [ADDRESS] ПДАБтаА; Зведеним оціночним актом по домоволодінню [ADDRESS] Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації (МБТІ) від 30 травня 1980 року, згідно з яким власником (користувачем) вказаного домоволодіння був [PERSON]; планом земельної ділянки від 06 червня 1980 року; поверховим планом будинку від 21 травня 1979 року; експлікацією від 21 травня 1979 року, які були надані КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради на запит позивача від 14 жовтня 2010 року (вх. до КП «ДМБТІ» за № 15244 від 14 жовтня 2010 року) з матеріалів інвентарної справи на дату інвентаризації, проведеної 30 травня 1980 року за адресою: [ADDRESS] (довідка КП «ДМБТІ» ДОР від 16 листопада 2010 року № 12541). У довідці КП «ДМБТІ» ДОР від 12 травня 2014 року № 4999, наданій на запит Парусникової І.О., державного нотаріуса Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори № 1447/02-14 від 30 квітня 2014 року (вх. до КП «ДМБТІ» ДОР № 15/3723 від 05 травня 2014 року), вказано, що станом на 31 грудня 2012 року за адресою: [ADDRESS] реєстрація права власності не проводилася; згідно матеріалів інвентаризаційної справи, «на дату останнього обстеження, проведеного у 1984 році, користувачем домоволодіння був [PERSON]». Крім того, у 1986 році позивачем та його батьком ([PERSON]) за їх власний рахунок, їх силами та працею і за їх власні кошти, що можуть підтвердити свідки, було здійснено ремонт з реконструкцією, переплануванням та переобладнанням житлового будинку, будівництво прибудови (тамбуру) літ. а-1 до нього у домоволодінні [ADDRESS], що відображено у Технічному паспорту Комунального підприємства «Моніторингова агенція архітектури та містобудування» Дніпропетровської міської ради від 12 травня 2014 року на житловий будинок [ADDRESS], складеному Інженером з інвентаризації нерухомого майна [PERSON]. Відповідно до Технічного паспорту від 12 квітня 2014 року до складу домоволодіння за вказаною адресою входять: збудований у 1975 році житловий будинок літ. А-1, житловою площею 23.9 кв. м., загальною площею 46.0 кв. м., що складається з: приміщення 1-1 (побудованої у 1986 році прибудови літ. а-1) - тамбуру площею 5.6 кв. м., приміщення 1-2 - кухні площею 10.0 кв. м., приміщення 1-3 - житлової кімнати площею 14.2 кв. м., приміщення 1-4 - житлової кімнати площею 9.7 кв. м., приміщення 1-5 - коридору площею 6.5 кв. м., споруди № 1 - 2 , І, зокрема, споруда № 1 (огорожа), споруда № 2 (колодязь), споруда літ. І (замощення), розташовані на земельній ділянці площею 975 кв. м.. Однак за життя [PERSON] не було зареєстровано право власності на вищевказане нерухоме майно у домоволодінні [ADDRESS]. Згідно з отриманим позивачем «Техническим заключением о состоянии строительных конструкций жилого дома [ADDRESS]» Придніпровської державної академії будівництва та архітектури (Ліцензія АБ № 205927) від 26 жовтня 2009 року, «...1. Жилой дом А-1 находится в удовлетворительном рабочем состоянии, и соответствует категории К-ІІ.2. Условия гидроизоляции и водоснабжения соблюдены… 3. Благоустройство территории с отводом ливневых и талых вод значительно повышает эксплуатацию качества зданий… Постройка отвечает требованиям нормативных документов… Таким образом, строительные конструкции жилого дома «А-1» по [ADDRESS] выполнены с соблюдением действующих объемно-планировочных требований, санитарно- гигиенических и противопожарных норм и правил. Жилой дом подлежит дальнейшей эксплуатации.» (Текст Технічного висновку наведено на мові оригіналу). Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про власність», що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, «Об'єктами права приватної власності є жилі будинки, ... земельні ділянки, …». У відповідності до ст. 11 вказаного Закону, «1. Суб'єктами права приватної власності в Україні є громадяни України, ….». Згідно зі ст. 100 та 101 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, що були чинними станом на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] та на час прийняття позивачем спадщини після його смерті, в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок. В силу вимог ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «2. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. 3. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.». Згідно з Наказом Міністерства Регіонального розвитку, будівництва та жило-комунального господарства України від 13.06.2012 року № 304 «Про затвердження Змін до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», «3.1. Прийняття в експлуатацію об'єктів (крім закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них) здійснюється безоплатно територіальними органами Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі - Інспекція) за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж та за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації (далі - декларація), яка складається за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.». Аналогічна норма зазначена в інформаційному листі Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року http://www.areslex.com/index.php/ № 24-753/0/4-13.http://www.areslex.com/index.php/ Зокрема, http://www.areslex.com/index.php/ при реєстрації для оформлення права власності об'єктів, http://www.areslex.com/index.php/ що збудовані до 5 серпня 1992 р.http://www.areslex.com/index.php/, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року http://www.areslex.com/index.php/ № 449, http://www.areslex.com/index.php/ якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, http://www.areslex.com/index.php/ одним із необхідних документів є висновок про технічний стан будинку http://www.areslex.com/index.php/(будівлі)http://www.areslex.com/index.php/,що складається Бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстрованим в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, реєстрацію будинків з обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Об'єктами реєстрації були будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером на вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу Української PCP, що належали місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності. Інструкція втратила чинність згідно із наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права до часу набрання чинності Цивільним кодексом (ЦК) України в редакції закону 2003 року та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до положень абз. 21 та 22 п. 3.2. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», задоволення судами позовних вимог про визнання права власності на будівлі за померлим спадкодавцем є помилковим, оскільки відповідно до ст. 25 ЦК у момент смерті припиняється цивільна правоздатність фізичної особи; іноді суди всупереч вимогам ст. 3 ЦПК, статей 27 - 31 ЦПК вирішували питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв'язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності; відповідно до ст. 30 ЦПК сторонами у справі є позивач і відповідач; позивачем і відповідачем є фізичні та юридичні особи, а також держава. Отже, з урахуванням вищевикладеної позиції ВССУ, позивачем в даній позовній заяві не ставиться питання про визнання права власності на нерухоме майно за померлим спадкодавцем - [PERSON]. В даному випадку [PERSON], померлий [INFO], набув право приватної власності на нерухоме майно - домоволодіння [ADDRESS], до складу якого входять: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 46.0 кв. м., житловою площею 23.9 кв. м., що складається з тамбуру літ. 1-1 (прибудови а-1) площею 5.6 кв. м., кухні літ. 1-2 площею 10.0 кв. м., житлової кімнати літ. 1-3 площею 14.2 кв. м., житлової кімнати літ. 1-4 площею 9.7 кв. м., коридору літ. 1-5 площею 6.5 кв. м., споруди літ. № 1-2, І, розташовані на земельній ділянці площею 975 кв. м. Також позивач вважає, що є доведеним факту належності його батьку [PERSON], померлому [INFO], на праві приватної власності вказаного нерухомого майна - домоволодіння [ADDRESS]. Даний факт підтверджується, зокрема, доказами, що додаються до даної позовної заяви, містяться в матеріалах спадкової справи № 234/1992, заведеної у Першій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі на ім'я спадкодавця [PERSON], померлого [INFO]. Від встановлення вказаного факту залежить подальше вирішення судом питання про визнання за позивачем [PERSON] права приватної власності на майно в порядку спадкування за законом після смерті його батька - [PERSON], і виникнення у позивача майнового права. Після смерті свого батька і відкриття спадщини позивач прийняв після нього спадщину у встановленому чинним законодавством порядку, а також фактично вступив в управління, володіння та користування спадковим майном, які продовжує здійснювати до теперішнього часу, зокрема, разом зі своєю сім'єю підтримував вказане нерухоме майно у належному стані, виконував поточні ремонти, володіє та користується вказаним нерухомим майном за адресою: [ADDRESS]. Крім того, позивача сплачував і сплачує вартість споживання електроенергії за вказаною адресою, що підтверджується відповідними квитанціями, на його ім'я було отримано муніципальну картку № 4021658 на нерухоме майно за вищевказаною адресою. Отже, оскільки у відповідності до ст. 548 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року вказано, що прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, і враховуючи ту обставину, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON], нерухоме майно - домоволодіння [ADDRESS], повинно належати спадкоємцеві - [PERSON] з часу відкриття спадщини після смерті спадкодавця ([PERSON]), тобто з [INFO]. Таким чином, є всі підстави для включення нерухомого майна - домоволодіння [ADDRESS] до складу спадкового майна (спадщини), яке залишилось після смерті [PERSON], померлого [INFO]. Що стосується земельної ділянки на території Соборного (Жовтневого) району м. Дніпра (Дніпропетровська) за адресою: [ADDRESS], з метою оформлення прав на вказану земельну ділянку і відведення мені земельної ділянки за вказаною вище адресою «09» березня 2010 року позивач звернувся до Дніпропетровського міського голови Куліченка І.І. з відповідним клопотанням. Згідно з довідкою Дніпропетровської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» від 27 жовтня 2009 року № Ц/11338/8, «станом на 26 жовтня 2009 року земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS] в Державному земельному кадастрі міста Дніпропетровська ні за ким не зареєстрована». Постійною комісією з питань архітектури та містобудування Дніпропетровської міської ради та постійною комісією з питань земельних відносин і охорони навколишнього середовища Дніпропетровської міської ради було рекомендовано надати позивачу згоду на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] по фактичному розміщенню самочинно збудованого житлового будинку, що підтверджується Витягом з протоколу № 136 від 07 березня 2010 року та Витягом з протоколу № 168 засідання постійної комісії від 12 травня 2010 року. В ході оформлення позивачем документів на вказану земельну ділянку мною було отримано: Акт обстеження земельної ділянки № 8/7-0810 від 19 серпня 2010 року, викопіювання з генерального плану міста Дніпропетровська масштабу 1:500 від 28 липня 2010 року та від 21 вересня 2015 року; графічні та семантичні дані Державного земельного кадастру м. Дніпропетровська від 07 вересня 2010 року; рішення сесії VI скликання Дніпропетровської міської ради (відповідача) від 22 липня 2015 року № 85/66 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню самочинно збудованих жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) громадянам у м. Дніпропетровську» позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню самочинно збудованих жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS], орієнтовною площею земельної ділянки 0.1000 га; Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] по [ADDRESS], розроблений ТОВ «Землестройінвест», від 2015 року. На сьогоднішній день позивач разом із своєю сім'єю користуюся вказаним домоволодінням та земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку, ведення підсобного господарства власними силами та за власний кошт, ведуть на земельній ділянці городництво, засадили город і обробляють його. В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність», що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, «Громадянин набуває права власності на ... майно, одержане внаслідок успадкування ...». Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ВССУ) в Листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», адресованому головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим: у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до вимог ст. 46 Закону України «Про нотаріат», «Нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. …». Згідно з п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, «Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.». Відповідно до глави 13 розділу I вказаного Порядку, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Отже, Парусникова-Сімон І.О., державний нотаріус Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори відмовив позивачу в оформленні права на спадщину після смерті батька та рекомендував йому звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Бажаючи захистити свої права у позасудовому порядку, позивач звертався до Дніпровської міської ради (відповідача) з письмовою заявою, в якій просив визнати за ним право приватної власності на вищевказане спірне нерухоме майно за адресою: [ADDRESS], оформити правовстановлюючі документи і видати йому свідоцтво про право власності на вищевказане нерухоме майно (заява позивача до відповідача вх. № 35/1362 від 15 вересня 2017 року. Однак ще при подачі заяви відповідачу позивач отримав усну відповідь, що вищезазначені вимоги, які містяться в його заяві до відповідача, в жодному разі не можуть бути задоволені. Також йому було рекомендовано звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Письмової відповіді чи рішення відповідача за результатами розгляду своєї заяви позивач до теперішнього часу не отримав. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено право звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадщину. ВССУ в Листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» також зазначив, що коли перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, то його право має бути визнано в судовому порядку; за наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Згідно зі ст. 6 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо. Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, не суперечать також і законодавству України, чинному на сьогоднішній день. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Ст. 15 ЦК України в редакції закону 2003 року також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу - право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України в редакції закону 2003 року також передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності. Застосовуючи вищенаведені норми права до спірних правовідносин, оскільки іншим порядком, крім судового, неможливо захистити спадкові права та законні інтереси позивача, останній і вважав необхідним звернутися до суду з нижчевказаними позовними вимогами про визнання права власності на майно в порядку спадкування після смерті батька, які він вважає законними та обґрунтованими. 17 лютого 2014 року Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська (суддя Галічий В.М.) було ухвалено заочне рішення по цивільній справі № 201/1193/14-ц провадження № 2/201/759/2014 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Дніпропетровська міська рада про визнання права власності. Вказаним рішенням суду було задоволено позовні вимоги [PERSON], так, відповідно до резолютивної частини даного рішення, суд «Вирішив: позов [PERSON] - задовольнити. Визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння [ADDRESS], що складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 40,7 кв.м., житловою площею 14,2 кв.м. та вбиральні літ. Б. В порядку розподілу судових витрат стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 243,60 грн. судового збору. …». 23 жовтня 2014 року колегією суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області (головуючий суддя - доповідач - Єлізаренко І.А., судді - Гайдук В.І., Калиновський А.Б., секретар - Сінченко І.Ю.) було ухвалено рішення по цивільній справі провадження № 22-ц/774/7092/14 за апеляційною скаргою [PERSON] на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2014 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Дніпропетровська міська рада про визнання права власності з резолютивною частиною наступного змісту: «Апеляційну скаргу [PERSON] задовольнити. Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2014 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Дніпропетровська міська рада про визнання права власності - скасувати. В задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], третя особа Дніпропетровська міська рада про визнання права власності відмовити. …». Вказане рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2014 року по справі № 22-ц/774/7092/14 набрало законної сили 23 жовтня 2014 року. Даним рішенням суду було встановлені наступні обставини: «домоволодіння [ADDRESS] було зведене у період з 1975 року по 1986 року»; «[PERSON] після смерті батька [PERSON], померлого [INFO], звернувся 24 квітня 1992 року із заявою до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, яка складалася із житлового будинку [ADDRESS]». У ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказано, що «Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.». Отже, вищевказані обставини не підлягають доказуванню при розгляді справи за даною позовною заявою. Згідно зі ст. 129 Конституції України, обов'язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. У ст. 129-1 Конституції України вказано, що судове рішення є обов'язковим до виконання. Тому державна реєстрація права приватної власності [PERSON] на спірне нерухоме майно - домоволодіння [ADDRESS], здійснена 18 березня 2014 року на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2014 року, була скасована Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради 09 червня 2017 року на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2014 року по справі № 22-ц/774/7092/14 та листа вказаного суду № 4.7.-11/722/2016 від 08 липня 2016 року. Дана обставина підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 89233955 від 09 червня 2017 року, наданим Державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради. На теперішній час право приватної власності на спірне нерухоме майно - домоволодіння [ADDRESS] ні за ким не зареєстровано. Отже, в даному випадку немає жодних перешкод для набуття позивачем [PERSON] права приватної власності на нерухоме майно у домоволодінні [ADDRESS] - майно, одержане внаслідок успадкування. Крім того, є всі підстави для визнання права власності [PERSON] на нерухоме майно - домоволодіння [ADDRESS], до складу якого входять: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 46.0 кв. м., житловою площею 23.9 кв. м., що складається з тамбуру літ. 1-1 (прибудови а-1) площею 5.6 кв. м., кухні літ. 1-2 площею 10.0 кв. м., житлової кімнати літ. 1-3 площею 14.2 кв. м., житлової кімнати літ. 1-4 площею 9.7 кв. м., коридору літ. 1-5 площею 6.5 кв. м., споруди літ. № 1-2, І, розташовані на земельній ділянці площею 975 кв. м., в порядку спадкування за законом після смерті його батька - [PERSON], померлого [INFO]. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Тобто, відповідач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не погодження з певними положеннями позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати за [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], право приватної власності на домоволодіння у Соборному районі за адресою: [ADDRESS], що розташоване на земельній ділянці площею 975 кв. м. і складається з житлового будинку літ. А-1 загальною площею 46.0 кв. м., житловою площею 23.9 кв. м., що складається з тамбуру літ. 1-1 (прибудови а-1) площею 5.6 кв. м., кухні літ. 1-2 площею 10.0 кв. м., житлової кімнати літ. 1-3 площею 14.2 кв. м., житлової кімнати літ. 1-4 площею 9.7 кв. м., коридору літ. 1-5 площею 6.5 кв. м., споруди літ. 1-2, I - в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON], померлого [INFO]. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved