Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 55 251,00 грн., в обґрунтування якого зазначає, що в січні 2016 року він мав намір придбати автомобіль [NUMBER] у відповідача [PERSON] З цією метою, він 12.01.2016 року передав останньому грошові кошти у розмірі 2100,00 доларів США, факт передачі коштів засвідчується відповідною розпискою відповідача. Натомість, відповідач зобов'язувався переоформити автомобіль на позивача в органах МВС України в строк до 31.01.2016 року. Вказаних домовленостей [PERSON] не виконав, автомобіль позивачу не передав, повертати кошти відмовляється, зустрічей та розмов із позивачем уникає. Просить стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуті кошти у розмірі 55 251,00 грн., що еквівалентно 2100,00 доларам США, станом на день подання позову. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просять такі задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача 2100,00 доларів США в еквіваленті до національної валюти України, станом на день прийняття судового рішення у справі. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, причини своєї неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується відповідним оголошенням про його виклик, яке розміщено в засобах масової інформації. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи, на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи та свідчать про правовідносини сторін, проти чого позивач та його представник не заперечили. Заслухавши пояснення позивача та його представника, ознайомившись із доводами позовної заяви, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на таке. З пояснень позивача та із змісту розписки від 12 січня 2016 року, судом встановлено, що цього дня позивач передав відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 2100,00 доларів США. Відповідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог ст. 663 ЦК України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Характер наданої позивачем розписки свідчить, що сторони фактично уклали договір купівлі-продажу автомобіля [NUMBER], оскільки в тексті такої чітко зазначено, що [PERSON] саме продав автомобіль позивачу та отримав за його продаж гроші в сумі 2100,00 доларів США. Одночасно, сторони погодили строк передачі (переоформлення) автомобіля - до 31 січня 2016 року, таким чином істотні умови договору сторонами визначено. Водночас, ч. 6 ст. 656 ЦК України визначено, що особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом. Особливості укладення договорів купівлі-продажу транспортних засобів, в межах території України, врегульовано «Порядком державної реєстрації(перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», що затверджений Постановою Кабінету міністрів України №1388 від 07.09.1998 року в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (надалі - «Порядок»). Згідно п. 8 Порядку, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання,отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України "Про дорожній рух"). Цим же пунктом встановлено вичерпний перелік документів , що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, зокрема: договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; договори купівлі-продажу транспортних засобів, що підлягають першій державній реєстрації в сервісних центрах МВС, за якими продавцями виступають суб'єкти господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами, і які підписані від імені таких суб'єктів уповноваженою особою і скріплені печаткою (за її наявності); договір комісії між власником транспортного засобу і суб'єктом господарювання, який за таким договором є комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий суб'єкт господарювання, які підписані від імені суб'єкта господарювання уповноваженою особою та скріплені печаткою (за її наявності), - у разі продажу транспортних засобів суб'єктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу; свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріусом або консульською установою, чи їх дублікати; рішення про закріплення транспортних засобів на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняті власниками транспортних засобів чи особами, уповноваженими управляти таким майном; рішення власників майна, уповноважених ними органів про передачу транспортних засобів з державної в комунальну власність чи з комунальної власності в державну власність; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане органом доходів і зборів посвідчення про реєстрацію в уповноважених органах МВС транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу; акт про проведені електронні торги або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу,видані органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем. Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в уповноважених органах МВС, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою уповноваженого органу МВС про зняття транспортного засобу з обліку. В ході судового розгляду, із пояснень позивача встановлено, що жоден із вище перелічених документів, зокрема правочинів, сторонами не укладався та не підписувався, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу відповідачем не передавалось, автомобіль з обліку не знімався. Оформлення відповідачем письмової розписки, яка хоч і містить ознаки договору купівлі-продажу транспортного засобу, не може вважатись в контексті ч. 6 ст. 656 ЦК України, належною формою договору купівлі-продажу транспортного засобу. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину , визначені ст. 203 ЦК України, зокрема, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За загальним правилом та приписами ст. 215 ЦК України, недотримання сторонами форми правочину в процесі його вчинення не є підставою для визнання такого правочину недійсним, якщо такі випадки прямо не встановлені Законом. Пред'являючи позов в порядку ст. 1212 ЦК України, позивачем не враховано, що під вiдсутнiстю правової підстави набуття майна розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб, з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України. Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст.1212 ЦК України, тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, то ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Зокрема, такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року в справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року № 6-122 цс14, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. З огляду на вказане, суд не вбачає підстав, як для стягнення з відповідача коштів на користь позивача в порядку ст. 1212 ЦК України, так і підстав для визнання договору недійсним. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Окрім цього, окрему увагу суд звертає, що захист цивільного права чи інтересу повинен здійснюватись з врахуванням ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Ефективним буде такий спосіб, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. При цьому, ефективний захист цивільних прав судами не тільки сприяє відновленню по\-рушеного права та ліквідації шкідливих наслідків порушення, а й має велике за\-гальне превентивне, значення: якщо учасники цивільних відносин впевнені у тому, що порушені, невизнані або оспорювані цивільні права, свободи чи інтереси будуть ефективно захищені, зокрема судами, вони будуть завчасно думати про доцільність порушення прав інших осіб. З пояснень позивача встановлено, що він бажав придбати у [PERSON] автомобіль, сплатив йому необхідну та обумовлену суму коштів, очікував на правомірну поведінку відповідача, однак останній погоджених домовленостей не дотримав, незважаючи на тривалий проміжок в часі, автомобіль досі не передав, грошових коштів позивачу не повернув. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За неодноразово визначеною правовою позицією Конституційного Суду України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Звертаючись за захистом до суду, позивач чітко заявив про своє бажання стягнути кошти з відповідача, а не зобов'язати останнього виконати умови договору. З його пояснень вбачається, що він фактично відмовився від раніше укладеного договору, з огляду на недобросовісну поведінку відповідача по відношенню до нього, фактично користуючись своїм правом відмови від договору, що передбачено ч. 1 ст. 665 ЦК України. За змістом ч. 2, 3, 4 ст. 214 ЦК України, особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Правові наслідки відмови від правочину встановлюються законом або домовленістю сторін. Базуючись на засадах справедливості та законності, з врахуванням вищенаведеного, суд не вбачає перешкод для застосування наслідків відмови від правочину та стягнення з відповідача коштів отриманих від позивача згідно розписки від 12.01.2016 року. Кошти з відповідача необхідно стягнути в національній валюті України, згідно офіційного курсу НБУ, що встановлений на день ухвалення судового рішення у справі, тобто станом на 18.09.2017 року. В силу вимог ст. 88 ЦПК, з відповідача слід стягнути на користь позивачі понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640,00 грн., а також витрати, що пов'язані із викликом відповідача в судове засідання через засоби масової інформації у розмірі 100,00 грн. З врахуванням наведеного,

Outcome: approved