Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд 20.08.2021 з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, мотивуючи свою позовну заяву тим, 16.07.2016 позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] у Придніпровському районному у м. Черкаси відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис №214. [INFO] від шлюбу в них народилась донька [PERSON] . Позивач вказує, що на даний час, шлюб між сторонами не розірваний, проте між ними припинені фактичні шлюбні відносини, вони не пов`язані спільним побутом і не ведуть спільного господарства. 17.08.2021 позивачем було подано до Придніпровського районного суду м. Черкаси позов про розірвання шлюбу. Також позивач зазначає, що вона фактично проживає разом із дитиною за адресою: [ADDRESS] . Наразі донька знаходиться на повному її утриманні. Відповідач належним чином не приймає участі в утриманні дитини, зокрема не надає коштів на придбання продуктів харчування, одягу, медикаментів, а також не допомагає вирішувати питання, пов`язані з вихованням та лікуванням дитини. Дитина тяжко хворіє, їй встановлений діагноз: реактивна артропатія кульшових та правого колінного суглобів в стадії ремісії. Захворювання дитини тягне за собою великі витрати на її лікування та профілактику. Крім того, на утриманні позивача також знаходиться ще одна дитина - [PERSON] , [INFO] , тому позивач не може забезпечувати належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку їх спільної дитини. Разом з тим, як вказує позивач, відповідач є власником бізнесу в сфері надання послуг автомобільних кранів маніпуляторів, має у власності та користуванні автомобілі-маніпулятори Man, Scania, Volvoпроте він приховує від позивача інформацію щодо своїх доходів. Також відповідач має у власності рухоме та нерухоме майно, отримує пенсію та має постійний високий дохіж від бізнесу, а тому має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини з усіх видів його доходів до досягнення донькою повноліття та 1/6 частину від з усіх видів його доходів на її утримання до досягнення донькою трирічного віку. З урахуванням викладеного, позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 22 вересня 2021 провадження у справі відкрито за правилам спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання позивач не з`явилась. Причину неявки суду не повідомила. Проте надала суду письмову заяву, в якій просила проводити розгляд справи без її участі. Також зазначила, що позов підтримує та просить його задовольнити, не заперечувала проти ухвалення рішення в заочному порядку. Відповідач [PERSON] також в судове засідання не з`явився. Про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причину неявки суду не повідомив. У відповідності до ст. 280 ЦПК суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши позовну заяву, матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебувають у шлюбі, що був зареєстрований 16 липня 2016 року Придніпровським районним у місті Черкаси відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис 214. Сторони є батьками малолітньої [PERSON] , яка народилась [INFO] . В судовому засіданні встановлено, що донька проживає разом із позивачем та знаходяться на повному її утриманні. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України, передбачено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів: при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно з пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів суд бере до уваги, стан здоров`я і матеріальне становище дитини, яка, через стан свого здоров`я потребує витрат на лікування та профілактичні заходи, так і стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, який не надав суду будь-яких доказів на підтвердження того, що за станом свого здоров`я чи матеріального становища не має можливості сплачувати аліментів на утримання дитини. З огляду на обставини справи, суд вважає, що 1/4 частка доходів відповідача на дитину є належним та достатнім розміром аліментів, які необхідні на утримання малолітньої доньки [PERSON] а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно вимог ст.75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до вимог ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. При вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд виходить з положень ст. 84 Сімейного Кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», та взяти до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. В той же час, суд враховує правову позицію, що викладена в постанові ВСУ від 13.06.2018 у справі №750/9224/16-ц, в якій суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що відповідно до частини 2 та 6 статті 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років і в разі розірвання шлюбу. Згідно з частиною 4 ст. 54 СК України право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Слід зазначити, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що він не може надавати матеріальну допомогу на утримання дружини, а тому, враховуючи потреби дружини, яка здійснює догляд за малолітньою дитиною [PERSON] , а також має на утриманні ще неповнолітню доньку - [PERSON] , 2008р.н., та потребує матеріальної підтримки, виходячи із засад розумності виваженості та справедливості, можливостей відповідача, працездатного віку, суд дійшов висновку про стягненню з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною - [PERSON] трьох років в розмірі 1/6 частини його доходів, щомісячно. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню. У відповідності зі ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покласти на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved