Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

29 листопада 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача - [PERSON] про визнання останньою такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що йому на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 28.01.1991 року належить будинок [ADDRESS]. У вказаному будинку зареєстрована відповідачка по справі - [PERSON], яка є донькою колишньої цивільної дружини сина позивача - [PERSON]. З 2012 року [PERSON] не проживає за вказаною адресою. Оскільки позивач не може вільно розпоряджатися власним будинком, а відповідачка відмовляється від добровільного зняття з реєстраційного обліку, [PERSON] просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням - жилим будинком [ADDRESS]. В судове засідання позивач не з'явився, на адресу суду надіслав заяву, в якій просить розгляд справи здійснювати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, шляхом виклику через оголошення у засобі масової інформації. (Рідне Прибужжя № 52 від 29 грудня 2016 року). Причину своєї неявки суду не повідомила. Представник третьої особи - виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з'явився. Надав суду заяву, згідно якої вирішення позовних вимог залишає на розсуд суду, просить розглядати справу у відсутності представника. Відповідно до п.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. За згодою позивача суд ухвалив постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд прийшов до наступного. Так, в судовому засіданні встановлено, згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого 28.01.1991 року Вознесенською міською радою народних депутатів Миколаївської області, позивач є власником жилого будинку [ADDRESS]. (а.с.6). В зазначеному житловому будинку з 23.07.2012 року зареєстрована відповідачка - [PERSON], що підтверджується копією будинковою книги на жилий будинок [ADDRESS] (а.с.10-12) та адресною довідкою, що була видана Вознесенським РВ УДМС 06.12.2016 року. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] з 24.07.2012 року в будинку не проживає, що підтверджується довідкою квартального комітету від 20.07.2016 року. Отже, наслідком вищенаведених обставин є створення позивачу перешкод в користуванні належним останньому житлом та його утриманні. Так, Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Відповідно до статей 71 і 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст.212 ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні. За правилами ст.ст.10,11,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином наданими позивачем суду доказами доведений факт відсутності відповідача в жилому будинку, що знаходиться за адресою м. Вознесенськ по вул. Некрасова 40 - а понад встановлені ст.71 ЖК України строки. Враховуючи викладене, оскільки судом було встановлено, що в будинку проживає позивач та члени його сім'ї, особисті речі відповідача відсутні, то суд вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з урахуванням положень ч.8 ст.8 ЦПК України та ст.ст. 71, 72 ЖК України .

Outcome: approved