Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача та відповідача. Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду із позовом до [PERSON] , в якому просять суд визнати відповідача таким, що не прийняв спадщину та визнати права власності в порядку спадкування за законом.Визнати [PERSON] таким, що не прийняв спадщину після померлого [INFO] батька - [PERSON] . Визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] - [PERSON] , на: - 1/6 частку в праві власності на квартиру під [ADDRESS] ; - ј частку в праві власності на квартиру під [ADDRESS] ; - ј частку в праві власності на Будинок магазину [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] - [PERSON] , на: - 1/6 частку в праві власності на квартиру під [ADDRESS] ; - ј частку в праві власності на квартиру під [ADDRESS] ; - ј частку в праві власності на Будинок магазину [ADDRESS]. В обґрунтуванні позову позивачі зазначили, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі, з 27.09.1980 року, у шлюбі подружжя набуло у спільну сумісну власність майно, яке оформлено на ім`я [PERSON] , а саме: - квартиру під [ADDRESS] ; будинок магазину [ADDRESS]. [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все належне йому майно. Вона та її син, [PERSON] , на день смерті спадкодавця були зареєстровані та фактично проживали разом зі спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] , а отже вважаються такими, що прийняли спадщину. Бажаючи оформити спадщину після померлого чоловіка, [PERSON] та син померлого [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, Прожуган М.А., із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно по Ѕ частці кожному. 24.09.2021 р. приватним нотаріусом була заведена Спадкова справа за № 61/2021. В своїх заявах спадкоємці повідомили, що окрім них спадкоємцем за законом є син померлого - [PERSON] , який був зареєстрований разом зі спадкодавцем на день його смерті, але фактично не проживав за вищевказаною адресою, тому вони вважають, що він спадщину не прийняв. Однак позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30.09.2021 р. З 2009 року відповідач переїхав проживати до міста Києва за місцем своєї роботи. З лютого 2016 року відповідач постійно проживає в місті Одеса, за адресою: [ADDRESS] . Окрім того, на теперішній час відповідач знявся з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Отже, відповідач на час відкриття спадщини був зареєстрований разом із спадкодавцем, однак з 2009 року, у тому числі на час відкриття спадщини після смерті свого батька, за місцем реєстрації не проживав. 2. Заяви, клопотання позивача, відповідача. В судове засідання представник позивачів - [PERSON] не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, посилалась на обставини зазначені в позові. Відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився надав заяву про розгляд справи без його участі, щодо задоволення позову не заперечує. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Прожуган М.А., в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. 3. Процесуальні дії по справі. 10 листопада 2021 року ухвалою суду відкрито провадження по справі. 10 листопада 2021 року ухвалою суду витребувані докази. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, вважає позов такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. 4. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.09.1980 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 909, що підтверджується Свідоцтвом про одруження, яке повторно видане відділом реєстрації актів громадянського стану Заводського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, 02 вересня 2003 року, серії [NUMBER] (а.с.17). Перебуваючи у шлюбі подружжя набуло у спільну сумісну власність майно, яке оформлено на ім`я [PERSON] , а саме: - квартиру під [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 13 лютого 1999 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу, Ізотовою В.А., зареєстрованим в реєстрі за № 213. Право власності на квартиру зареєстроване Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації, і записано в реєстрову книгу № 141 за номером 21942 (а.с.18-19); - Будинок магазину [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 17.12.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу, Прожуган М.А., зареєстрованим в реєстрі за № 6949. Право власності на Будинок магазину № [NUMBER] зареєстроване в Дніпродзержинському БТІ, реєстраційний номер об`єкту у РПВН: 19979206, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17111135 (20). Відповідач не заперечує того, що з урахуванням положень статей 57, 60 Сімейного кодексу України, вказане майно набувалося у спільну сумісну власність подружжя, і її чоловік мав право власності на 1/2 частку. [INFO] помер чоловік позивача - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 25 березня 2016 року, актовий запис про смерть № 244, серії [NUMBER] (16). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все належне йому майно, а саме на: - 1/3 частку в праві спільної сумісної власності на квартиру під [ADDRESS] . Вказана 1/3 частина квартири належала йому на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунальної власності м. Дніпродзержинська 30.06.1999 р. Право власності зареєстроване Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації, і записано в реєстрову книгу за № 2194.2 кн.: 141 ; - Ѕ частку майна, що є спільною сумісною власністю, оскільки на момент набуття майна у власність та до самої смерті спадкодавець перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем, а саме: Ѕ частку в праві спільної сумісної власності на квартиру під [ADDRESS] ; Ѕ частку в праві спільної сумісної власності на Будинок магазину [ADDRESS]. В судовому засіданні встановлено, що спадкоємцями за законом першої черги після померлого [PERSON] є: [PERSON] , дружина спадкодавця; [PERSON] , син спадкодавця; [PERSON] , син спадкодавця. Відповідно до Довідки від 19.05.2016 р., виданої ТОВ «Абонент ХХІ» на день смерті [PERSON] , за адресою [ADDRESS] були зареєстровані наступні особи: [PERSON] , квартиронаймач, помер [INFO] , [PERSON] , дружина [INFO] , [PERSON] , син, [INFO] , [PERSON] , син, [INFO] (а.с.22). Позивач [PERSON] та її син, [PERSON] , на день смерті спадкодавця були зареєстровані та фактично проживали разом зі спадкодавцем за адресою [ADDRESS] , а отже вважаються такими, що прийняли спадщину. Бажаючи оформити спадщину після померлого чоловіка, [PERSON] та син померлого [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, Прожуган М.А., із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно по Ѕ частці кожному. 24.09.2021 р. приватним нотаріусом була заведена Спадкова справа за № 61/2021. В своїх заявах спадкоємці повідомили, що окрім них спадкоємцем за законом є син померлого - [PERSON] , який був зареєстрований разом зі спадкодавцем на день його смерті, але фактично не проживав за вищевказаною адресою, тому вони вважають, що він спадщину не прийняв. Судом встановлено, що позивачам було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину та надано Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30.09.2021 р. У Постанові значиться, що згідно п. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, син померлого [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину після померлого [PERSON] , тому що був зареєстрований разом з померлим за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з цим, нотаріальна дія, а саме видача Свідоцтв про право на спадщину за законом на вищезазначене майно, яке належало померлому [INFO] [PERSON] по Ѕ частці спадкового майна на ім`я [PERSON] та [PERSON] , не може бути вчинена, оскільки крім [PERSON] та [PERSON] спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину є син померлого [PERSON] , та частка кожного спадкоємця на спадкове майно становить 1/3. Відповідач [PERSON] , який є сином позивача, на час відкриття спадщини, не проживав за адресою: реєстрації [ADDRESS] , яка значиться у Довідці ТОВ «Абонент ХХІ» від 17.09.2021 р., що пред`являлася нотаріусу, і взагалі, ще задовго до смерті свого батька не проживав за вказаною адресою. Так, відповідач з 2009 року переїхав проживати до міста Києва за місцем своєї роботи, що підтверджується копією Трудової книжки [PERSON] , в якій містяться записи про роботу у місті Києві та Київській області (записи №№ 10 -23). З лютого 2016 року відповідач постійно проживає в місті Одеса, за адресою: [ADDRESS] , що вбачається з договору оренди квартири від 03.02.2016 р., копією Трудової книжки [PERSON] , в якій містяться записи про роботу у місті Одеса (записи №№24-27).(а.с.24-27). Факт не проживання відповідача за адресою [ADDRESS] , підтверджується Актом про не проживання від 11.10.2021 р. № 523, затвердженим начальником юридичного відділу Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Добробут», Білим О.С. , з якого вбачається, що при опитування мешканців будинку [ADDRESS] зазначено, що [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 2011 року по теперішній час (а.с.28). Окрім того, на теперішній час відповідач знявся з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту. Вищевказані обставини беззаперечно свідчать, що Відповідач [PERSON] станом на [INFO], на дату відкриття спадщини фактично не проживав разом із спадкодавцем. 5. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. ч.1,2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, «спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців)». Як зазначено у ст. 1217 ЦК України, «Спадкування здійснюється за заповітом або за законом». Оскільки спадкодавцем за життя не було складено заповіту, тому в силу положень ч. 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Кваліфікуючою ознакою віднесення осіб до спадкоємців, які прийняли спадщину, є постійне проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Зареєстроване місце проживання відповідача разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не має вирішального значення при вирішенні питання чи прийняв спадкоємець спадщину, оскільки за приписами ст. 1268 ЦК України, підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, є саме постійне його проживання із спадкодавцем, а не лише реєстрація місця проживання за адресою спадкодавця. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказана норма кореспондується зі ст. 368 ЦК України, відповідно до положень якої майно, набуте подружжя за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Відповідно до ст.1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. При цьому необхідно визначити якою є доля спадкодавця у праві спільної сумісної власності. Пунктом 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. За змістом п.1 ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає передусім те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п.1 ст.6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Тобто Україна, як учасниця конвенції, повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оформлення спадщини через визнання права власності судом допускається тільки за умови, якщо це право не можна захистити в нотаріальному порядку. Відповідну правову позицію Верховний Суд висловив у постанові від 22 вересня 2021 року у справі №227/3750/19. Окрім цього, суд також враховує вимоги ст. 206 ЦК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. 6. Висновок суду. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позивачами позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки є обґрунтованим та доведеними. Враховуючи викладене та

Outcome: approved