Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, котрого підтримав у судовому засіданні його представник [PERSON], мотивуючи тим, що позивач [PERSON] 20 вересня 2010 року позичив [PERSON] 2 024 000 (два мільйони двадцять чотири тисячі) грн., котрих відповідач отримав, що підтверджується розпискою, написаною власноручно відповідачем [PERSON] Згідно зазначеної вище розписки відповідач [PERSON] зобов'язався повернути вищевказані кошти до 20 жовтня 2010 року. Однак до вказаного в договорі часу, і на даний час зобов'язання щодо повернення вказаної суми позики відповідач не виконав і гроші не повернув. Позивач [PERSON] 26 березня 2013 року подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, в котрій зазначено, що згідно договору купівлі-продажу від 28 січня 2011 року відповідачем [PERSON], інтереси якого на підставі довіреності представляв [PERSON], продано транспортний цех загальною площею 653,6 кв.м. вартістю 199 348 грн., а згідно договору купівлі-продажу від 15 лютого 2011 року [PERSON] , інтереси якого на підставі довіреності представляв [PERSON], продав три земельні ділянки вартістю 78 480 грн., аналогічно [PERSON], інтереси якого на підставі довіреності представляв [PERSON], продано об'єкт незавершеного будівництва вартістю 187 680 грн. Враховуючи вищенаведене позивачем [PERSON] зменшено суму заборгованості відповідача [PERSON], а саме 1 558 492 грн. основного боргу ( 2 024 000 грн. - 465 508 грн.). Крім того, просить стягнути три проценти річних - 101 626 ,79 грн. та судові витрати Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідач та його представник [PERSON] повторно в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи , суд приходить до наступних висновків. У відповідності до ч.1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2 ст. 1047 на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти) у такій же самій кількості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК). При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК). Згідно ст. 526 ЦК України зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Встановлено, що відповідно до письмової розписки (а.с.3) відповідач [PERSON] позичив у позивача [PERSON] 2024 000 (два мільйони двадцять чотири тисячі ) грн., в рахунок забезпечення позики залишив договір купівлі-продажу житлового будинку , три акта на землю, документація на незавершене будівництво за адресою [ADDRESS] оформлені на [PERSON], договір купівлі-продажу транспортного цеху оформлений на нього особисто за адресою [ADDRESS] Зазначено, що позика взята ним на один місяць до 20 жовтня 2010 року. У вказаний строк відповідач на порушення своїх договірних зобов'язань позику не повернув. Письмових доказів, які б свідчили про безгрошовість укладеного сторонами позики відповідачем та його представником суду не подано. Крім того відсутні докази, що розписка була написана відповідачем під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості або під впливом тяжкої обставини (ст. ст. 230 - 233 ЦК), унаслідок чого допускаються в якості доказів пояснення свідків і правочин визнається недійсним. Як вбачається з матеріалів справи відповідачем 21 січня 2013 року подано заяву про визнання мирової угоди, котра не підписана позивачем, а також 30 січня 2013 року подано заяву про зобовязання до вчинення дій щодо визнання мирової угоди (а.с.31-32, 37-38), що свідчить про визнання відповідачем існування та неповернення боргу в строк, визначений в письмовій розписці- до 20 жовтня 2010 року.. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення. Беручи до уваги заяву позивача [PERSON] про зменшення позовних вимог, суд вважає, що суму основного боргу -1 558 492 грн. ( 2 024 000 грн. - 465 508 грн.) слід стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом За таких обставин, суд вважає, що вимога позивача щодо стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 101 626 ,79 грн. підлягає до задоволення, оскільки інший розмір процентів не встановлений договором. На підставі наведеного та ст.ст. 526,610,625,1046-1051 ЦК України,

Outcome: approved