Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

17 лютого 2015 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона є власником житлового будинку, який розташований за адресою: с. Крехаїв, вул. Щорса, 45, Козелецького району, Чернігівської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24 грудня 2012 року, зареєстрованого КП «Ніжинське МБТІ» 24 грудня 2012 року. На належній їй житловій площі зареєстрована відповідач у справі [PERSON], яка є колишньою дружиною її сина, шлюб між якими розірвано на підставі рішення Козелецького районного суду від 02 липня 2014 року. Після розірвання шлюбу 06 липня 2014 року відповідачка не знімаючись з реєстрації, зібравши свої особисті речі пішла жити до іншого місця, де й проживає на даний час. В добровільному порядку знятися з реєстрації з вказаного будинку відмовляється. Оскільки відповідачка [PERSON] без поважних причин не проживає в належному позивачці будинку понад 6 місяців, тому просила визнати її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням з підстав передбачених ст.ст.71-72 ЖК України. До початку розгляду судом першої інстанції справи по суті позивачка [PERSON] змінила предмет позову та просила усунути перешкоди в користуванні житловим будинком з надвірними будівлями по вул. Щорса, 45 в с.Крехаїв, Козелецького району, Чернігівської області з підстав передбачених ст.317,319,391 ЦК України шляхом виселення з нього відповідачки [PERSON] та зняти її з реєстрації в Козелецькому РС Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області. Зміни до предмету позову обґрунтовує тим, що відмовляючись добровільно виселитись з належного їй житлового будинку та знятись з реєстрації відповідачка порушує її конституційне право, як власника даного будинку на володіння, користування і розпорядження своєю власністю. 23 березня 2015 року [PERSON] звернулася з зустрічним позовом до [PERSON] про вселення в житловий будинок, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що після розірвання шлюбу 06 липня 2014 року колишній чоловік [PERSON] вигнав її разом з донькою з дому, не повертаючи при цьому особистих речей [PERSON] та її дочки [PERSON] В звязку з чим [PERSON] була змушена звертатися до міліції щодо перешкоджання ій в користуванні житлом. Просила суд вселити її у житловий будинок по вул. Щорса, 45 в с. Крехаїв, Козелецького району, Чернігівської області. Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 11 червня 2015 року позов [PERSON] до [PERSON] третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Козелецьке РС Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення із будинку та зняття з реєстрації задоволено частково. Виселено [PERSON] з житлового будинку з надвірними будівлями № 45 по вул. Щорса в с. Крехаїв, Козелецького району, Чернігівської області. У решті позовних вимог відмовлено. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про вселення в житловий будинок відмовлено в повному обсязі. Не погоджуючись з вище вказаним рішенням, [PERSON] звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 11 червня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні первинного позову в повному обсязі та задовольнити позовні вимоги її зустрічної позовної заяви. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення послався на ст.391 ЦК України, зазначаючи, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Однак, ні позивачем [PERSON] у позовній заяві, ні судом не було встановлено, яким чином відповідачка [PERSON] перешкоджає користуванню та розпорядженню майном, коли там не проживає навіть. Позивач [PERSON] під час судового розгляду справи ніяким чином не доводила факту наявності перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні власним майном. Також апелянт зазначає, що в судовому процесі ніхто не заперечував той факт, що відповідач [PERSON] у житловому будинку зареєстрована законно, а тому з моменту реєстрації набула права проживання за цим місцем. На думку апелянта, Закон передбачає випадки та підстави, в яких зазначена особа може бути позбавлена такого права проживання за місцем реєстрації, однак жодного такого випадку в судовому процесі встановлено не було. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги [PERSON] з таких підстав. Статтею 214 ЦК України врегульовано порядок постановлення рішення суду, а саме встановлення кола питань, які суд повинен вирішити під час ухвалення рішення у будь - якій цивільній справі. Якщо котрісь із цих питань судом не вирішені, це вплине на законність і обґрунтованість рішення. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] є власником цілої частини житлового будинку, який розташований по вулиці Щорса, 45 в с. Крехаїв, Козелецького району, Чернігівської області на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.12.2012 року, яке видане виконавчим комітетом Крехаївської сільської ради Козелецького району, Чернігівської області та зареєстровано в в КП «Ніжинське МБТІ» 24.12.2012 року. Син позивача за первісним позовом [PERSON].. перебував у шлюбі з [PERSON] у зв»язку з чим остання і була вселена житловий будинок, який розташований в с. Крехаїв. вул. Шорса,45 належний на праві власності [PERSON], і саме нею як власником житла, надано право апелянту на користування зазначеним житлом. Як вбачається з матеріалів справи, правою підставою позову [PERSON] про виселення Петрусь .Л.М., є те що остання відмовляється добровільно виселитися з належного позивачу житлового будинку у зв»язку з чим порушує конституційне право власника житлового будинку. Проте при розгляді справи суд неправильно визначив правову суть спору, неправильно визначив яку саме правову норму слід застосувати при розгляді справи. Так, виселення є категорією житлового законодавства. Згідно з ч.4ст.9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений в прав користування жилим приміщенням як з підстав та порядку, передбачених законом. Відповідно до статей 9,156,157 ЖК сам факт припинення [PERSON] сімейних відносин із сином власника житлового будинку №45 по вул. Щорса в с. Крехаїв, не позбавляє останню права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для виселення [PERSON] з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім»ї власник жилого будинку має відповідно до ст.157 ЖК , але за наявності обставин, передбачених ч.1ст.116 цього Кодексу, передбачені статтями 9,156.157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім»ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч.4ст.41 Конституції України, ст.319,частин1.2ст.321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження права власника передбачені статтями 156,157 ЖК. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням. Враховуючи вищезазначене, що суд дав обставинам справи неправильну правову кваліфікацію, не вірно застосував матеріальний закон, рішення суду як незаконне підлягає скасуванню Враховуючи фактичні обставини справи, підстави позову і зміст правової норми яку просить застосувати [PERSON], в задоволенні її позову до [PERSON] необхідно відмовити. Згідно ч.1 ст. 405 ЦК України та ч. 4 ст. 156 ЖК України член сім"ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону, і припинення сімейних відносин не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно ч.1 ст. 405 ЦК України та ч. 4 ст. 156 ЖК України член сім"ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону, і припинення сімейних відносин не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі виникнення спору між власником і членами його сім»ї слід враховувати, що право члена сім»ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім»ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки за наявності факту проживання [PERSON] разом із сином власника житлового будинку [PERSON] та спільного користування цим житлом вона має право в силу ст.156 ЖК, ч.1ст.405 ЦК на користування житловим будинком №45по вул. Щорса в с. Крехаїв, однак в цьому їй чиняться перешкоди бувшим чоловіком про що свідчить окрім її пояснень також, відповідь Козелецького РВ УМВС в Чернігівській області, довідка виконкому Крехаївської сільради(ас.14,37), необхідно позов [PERSON] задовольнити та вселити її в зазначений житловий будинок. Оскільки рішення ухвалено на користь [PERSON] то відповідно до положень ст.88 ЦПК України необхідно стягнути на її користь понесені і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору із [PERSON], за розгляд справи в суді на загальну суму 365 грн.40 коп.(ас. 32,87).

Outcome: approved