Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до [PERSON] (далі відповідач) про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог зазначалося, що з серпня 1998 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано судом у жовтні 2010 року. Від шлюбу сторони мають спільну дочку [PERSON], яка за усною домовленістю між сторонами після розірвання шлюбу залишилася проживати з відповідачем, а тому майно подружжя не розподілялося. Після переїзду дочки до позивача виникла необхідність поділити майно, однак відповідач відмовився це зробити у добровільному порядку, у звязку з чим позивач вимушена була звернутися до суду. В період шлюбу подружжям набуте певне майно, а саме: будинковолодіння з господарськими спорудами, земельна ділянка, диван вартістю 5500,00 гривень, два крісла вартістю 2500,00 гривень, телевізор «Samsung» вартістю 6000,00 гривень, домашній кінотеатр вартістю 2000,00 гривень, тумбочка під телевізор вартістю 1000,00 гривень, покриття «ковролін» вартістю 1500,00 гривень, штори в зал вартістю 2000,00 гривень, два крісла-стільця вартістю 300,00 гривень, дитяча меблева стінка вартістю 1600,00 гривень, двоспальне ліжко з матрацом вартістю 1000,00 гривень, компютер (з колонками, монітором, клавіатурою, мишкою) вартістю 6000,00 гривень, телевізор «Samsung» вартістю 2500,00 гривень, ноутбук «Samsung» вартістю 5700,00 гривень, штори в спальню вартістю 1500,00 гривень, килим вартістю 400,00 гривень, стіл вартістю 200,00 гривень, кухонна стінка вартістю 800,00 гривень, холодильник «Samsung» вартістю 5000,00 гривень, шість табуреток вартістю 300,00 гривень, кухонний комбайн вартістю 1500,00 гривень, мікрохвильова піч вартістю 1750,00 гривень, пральна машина «СЕА» вартістю 1700,00 гривень, газова плита вартістю 400,00 гривень, гірський велосипед «Ardis» вартістю 1500,00 гривень, автопричіп вартістю 500,00 гривень. Посилаючись на те, що майно набуте під час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, позивач, просила суд поділити рухоме майно між нею та відповідачем, запропонувавши варіант такого розподілу, а також визнати за нею і відповідачем право власності на ? будинковолодіння та земельної ділянки за кожним. Представником відповідача до суду подавалися письмові заперечення, в яких він просив суд застосувати позовну давність, оскільки з моменту розірвання шлюбу між сторонами сплив трирічний строк для звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя. Крім того вказував, що після розірвання шлюбу відповідач спільно з [PERSON] провели численні будівельні роботи, що є невідємними поліпшеннями, та істотно збільшили вартість спірного домоволодіння. Частка, на яку збільшилася вартість домоволодіння є спільним сумісним майном останніх та не може входити до вартості майна, на яке претендує позивач, оскільки це порушить права [PERSON] Після проведення експертного дослідження представник відповідача подав уточнені письмові заперечення, в яких вказував на неможливість визнання домоволодіння спільним сумісним майном подружжя та його поділу, оскільки під час проведення ремонтних робіт фактично здійснено його реконструкцію, внаслідок чого вказаний будинок є самочинним будівництвом. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 21 серпня 2017 року залучено до участі у справі у якості третьої особи [PERSON] (далі третя особа). У судовому засіданні, а саме під час судових дебатів позивач та її представник відмовилися від позовних вимог в частині поділу рухомого майна між сторонами, однак наполягали на розподілі між позивачем та відповідачем будинковолодіння з господарськими спорудами та земельної ділянки, визнавши право власності на ? їх частини за кожним. Відповідач та його представник проти задоволення уточнених позовних вимог заперечували. Зокрема, представник відповідача зазначав, що вказане домоволодіння поділити неможливо, оскільки воно фактично є самочинним будівництвом. При цьому, поділ земельної ділянки між сторонами також неможливий без проведення додаткових експертних досліджень, оскільки може унеможливити користування її частинами. Третя особа в останнє судове засідання не зявилася, про причини неявки суду не повідомила. Попередньо обговоривши можливість проведення судового засідання без участі третьої особи зі сторонами, які не заперечували проти такого розгляду, суд ухвалив розглядати справу за відсутності третьої особи. Під час розгляду справи судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. 22 серпня 1998 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (виданого повторно) від 4 липня 2007 року серії І-СР № 026712 (а.с. 64). Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 5 жовтня 2010 року у справі № 2-630/10 між сторонами розірвано шлюб (а.с. 7). Від шлюбу сторони мають дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження від 4 березня 1999 року серії І-СР № 045256 (а.с. 9). Судом встановлено та сторонами не заперечується, що під час перебування у шлюбі відповідачем придбано жилий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: вул. Шевченка, 121, смт. Чорнобай, Чорнобаївський район, Черкаська область, що підтверджується копією договору купівлі-продажу будинку від 7 лютого 2001 року серії АВО № 752547 (а.с. 61), а також земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,312 га, що підтверджується копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 7 лютого 2001 року серії АВО № 752548 (а.с. 60). Відповідно до копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 27 травня 2015 року обєктами самочинного будівництва є прибудова літ. «а», прибудова літ. «а», сарай літ «Ж» (а.с. 121-123). Згідно з висновком експерта № 11/15 судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 20 березня 2017 року у період з 5 жовтня 2010 року по 16 лютого 2015 року у домоволодінні № 121 по вул. Шевченка в смт. Чорнобай Черкаської області проведені наступні будівельні роботи з добудови, прибудови, реконструкції та капітального ремонту: будівництво вхідного тамбура, що входить до складу прибудови літ. «а»; облицювання ділянок стін та підлоги керамічними плитками приміщення кухні «3» прибудови літ «а»; внутрішні опоряджувальні роботи та облицювання стін і підлоги керамічними плитками приміщення санвузла «8» прибудови літ. «а»; внутрішні опоряджувальні роботи та влаштування покриття підлоги із керамічних плиток у приміщенні «2» прибудови літ. «а»; установлення опалювального газового котла у приміщенні «7» основної частини житлового будинку літ. «А-1»; монтаж трубопроводів та радіатора системи опалення у приміщенні кухні «3» прибудови літ. «а»; капітальний ремонт системи водопостачання житлового будинку; встановлення ванни у приміщенні санвузла «8» прибудови літ. «а»; встановлення деревяних дверних блоків; встановлення корпусного умеблювання (вбудованої шафи) у приміщенні «6» основної частини житлового будинку літ. «А-1»; улаштування споруди для утримання собаки (вольєра). Частка вартості вказаних будівельних робіт з добудови, прибудови, реконструкції та капітального ремонту у загальній вартості домоволодіння становить 13,3% або 13/100 (а.с. 140-190). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічні положення містить і ч. 3 ст. 368 ЦК України, де передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" розяснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що земельна ділянка підлягає визнанню спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між сторонами у рівних частинах. Разом з тим ч. 1 ст. 376 ЦК України передбачає, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на обєкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Таким чином самочинно зведені будови (прибудови, надбудови, перебудови) при визначенні ідеальних часток не враховуються. З огляду на викладене суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання спільним сумісним майном подружжя житлового будинку з надвірними спорудами, який існував саме на момент розірвання шлюбу, тобто без врахування обєктів самочинного будівництва, та його поділу між сторонами у рівних частинах. З приводу доводів представника відповідача про застосування позовної давності суд дійшов висновку про відсутність підстав для її застосування, з огляду на таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. У абз. 3 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам розяснено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст.ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст.ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Зі змісту письмових пояснень позивача, що містяться в матеріалах справи та були озвучені у судовому засіданні, вбачається, що між сторонами було досягнуто домовленість про проживання їх дочки з відповідачем, а тому питання про поділ майна подружжя не виникало. Проте, коли у вересні 2014 року дочка почала проживати з позивачем, остання звернулася до відповідача з пропозицією поділити майно, на що той відповів відмовою, що і слугувало підставою для звернення до суду. Відповідач та його представник під час розгляду справи вказані доводи позивача не спростували. Таким чином загальний трирічний строк позовної давності слід рахувати не з моменту розірвання шлюбу, тобто з 15 жовтня 2010 року, коли рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 5 жовтня 2010 року у справі № 2/630/10 про розірвання шлюбу між сторонами набрало законної сили, а з моменту, коли позивач дізналася про порушення свого права, що в даному випадку відбулося у вересні 2014 року, коли дочка знову почала проживати з нею. Згідно з вхідним штампом позивач звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом про поділ спільного майна подружжя 5 березня 2015 року, тобто в межах строку позовної давності, а тому заява представника позивача про застосування позовної давності до задоволення не підлягає. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved