Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися з позовом до [PERSON], в якому з урахуванням уточнень просять визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом після смерті їх бабки [PERSON] на частки у розмірі 16/100 за кожним у домоволодінні [ADDRESS], що в цілому складається з літ. «А» - житловий будинок, літ. «Б» - сарай, літ. «В» - вбиральня-душ, літ. «Г» - сарай, 1, 2, 3 - огорожа, загальною площею 94,3 кв.м., житловою площею - 53,4 кв.м. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі посилаються на те, що вони є онуками [PERSON], яка померла [INFO] року. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 16/25 домоволодіння [ADDRESS], яке належало їй на підставі рішення народного суду Київського району м. Одеси від 10.01.1969 року. Позивачі вказують, що факт родинних відносин, згідно якого [PERSON], [PERSON] є онуками [PERSON] підтверджується рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24.05.2011 року у справі № 2-0-72. За життя [PERSON] заповіту не складала. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом були [PERSON] (відповідач) та його брат і батько позивачів - [PERSON], який помер [INFO] року. [PERSON], [PERSON] зазначають, що після відкриття спадщини вони у встановлений законодавством строк звернулися із заявами про прийняття спадщини до Третьої Одеської державної нотаріальної контори, однак третя особа листом від 28.09.2012 р. № 5413/02-14 відповіла, що не має можливості видати позивачам свідоцтво про право на спадщину, оскільки за інформацією КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» нерухомого майна за [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано. Вищевикладені обставини зумовили звернення [PERSON], [PERSON] до суду із відповідним позовом. Представник позивачів у судове засідання не з'явився, подав до канцелярії суду заяву, в якій позов підтримав та просив розглянути справу за його відсутності (а.с. 94). Відповідач [PERSON] про час та місце судового засідання повідомлений належним чином (а.с. 93), 01.11.2013 року надіслав суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 28). Третя особа - Третя Одеська державна нотаріальна контора 02.01.2014 року надіслала суду лист з проханням розглянути справу за її відсутності (а.с. 91). Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, позивачі [PERSON], [PERSON] є онуками [PERSON], що підтверджується рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24.05.2011 року у справі № 2-0-72, яке набрало законної сили (а.с. 8). [PERSON] померла [INFO] року (а.с. 46) та після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 16/25 домоволодіння [ADDRESS], яке належало їй на підставі рішення народного суду Київського району м. Одеси від 10.01.1969 року (а.с. 7). Даним рішенням народного суду Київського району м. Одеси від 10.01.1969 року було визнано за [PERSON] право власності на 16/25 домоволодіння [ADDRESS] та виділено їй в натурі кімнату площею 16,7 кв.м, кухню площею 12,5 кв.м та веранду площею 18,4 кв.м. Відповідно до свідоцтва про припинення шлюбу [NUMBER] від 04.12.1968 року [PERSON] після розрвання шлюбу змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с. 58). Рішенням Виконавчого комітету Київської районної ради депутатів трудящих від 15.09.1978 року було затверджено впорядкування нумерації будинків на вулицях Київського району, яким, зокрема, [ADDRESS] [PERSON] було присвоєно новий [ADDRESS] (а.с. 32-33). Зі змісту витребуваної судом спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] (а.с. 44-80) вбачається, що за свого життя [PERSON] заповіту не складала. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом були [PERSON] (відповідач) та його брат і батько позивачів - [PERSON], який помер [INFO] року (а.с. 66, 67). Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Таким чином, позивачі [PERSON], [PERSON] мають право на одержання у спадщину по ? частині від частки у спадщині [PERSON], яка належала б їх померлому батькові [PERSON]. Із заявами про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк звернувся син померлої - відповідач [PERSON] (а.с. 45), а також онуки померлої - позивачі [PERSON], [PERSON] (а.с. 61, 62). Третя Одеська державна нотаріальна контора листом від 28.09.2012 р. № 5413/02-14 відповіла, що не має можливості видати позивачам та відповідачу свідоцтво про право на спадщину, оскільки за інформацією КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» нерухомого майна за [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано (а.с. 97). Як зазначено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно судам слід звертати увагу на зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК та інших норм цивільного законодавства і застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово - комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно - правових актів. Якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобов'язані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, а нотаріус зобов'язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. З зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване є Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України 2003 року та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року № 553-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності па житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Отже, право власності [PERSON] на 16/25 частки домоволодіння [ADDRESS] було набуто правомірно на підставі рішення народного суду Київського району м. Одеси від 10.01.1969 р., яке є чинним та є належним правоустановчим документом і той факт, що судове рішення не було зареєстровано [PERSON] в БТІ жодним чином не впливає на факт виникнення та існування у неї права власності на зазначені 16/25 домоволодіння. Крім того, у довідці (виписці з будинкової книги про склад сім'ї та прописку) № 725 від 26.07.2010 р. (а.с. 9), а також у довідці КП «ЖКС «Чорноморський» від 18.07.2013 р. (а.с. 10) зазначено, що 16/25 домоволодіння [ADDRESS] дійсно належало [PERSON] Зі змісту технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] вбачається, що домоволодіння в цілому складається з літ. «А» - житловий будинок, літ. «Б» - сарай, літ. «В» - вбиральня-душ, літ. «Г» - сарай, 1, 2, 3 - огорожа, загальною площею 94,3 кв.м., житловою площею - 53,4 кв.м. (а.с. 81-84). Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини ст. 1269). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [PERSON] спадщину прийняли, оскільки своєчасно подали нотаріусу заяви про її прийняття, із заявами про відмову від спадщини не зверталися, однак свідоцтва про право на частину спадкового майна [PERSON] не отримали. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5, ст. 1268). Згідно ч.1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Також ч.1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Задовольняючи позовні вимоги, суд приймає до уваги і те, що відсутність реєстрації права власності [PERSON] на 16/25 домоволодіння [ADDRESS] на підставі рішення народного суду Київського району м. Одеси від 10.01.1969 року призвела до неможливості [PERSON], [PERSON] оформити свої спадкові права на частки 16/100 та 16/100 відповідно цього домоволодіння, а іншим шляхом окрім як шляхом звернення до суду їх права захистити неможливо. При викладених обставинах позовні вимоги [PERSON], [PERSON] є обґрунтованими та задовольняються судом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Оскільки позивачами не заявлені вимоги про відшкодування судових витрат, у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: approved