Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання правочину дійсним та визнання права власності на жилий будинок [ADDRESS] В позовній заяві позивач в обґрунтування позовних вимог послався на те, що спірний житловий будинок належить на праві приватної власності відповідачці, з якою він наприкінці 2011 року домовився про його купівлю, про що 02 лютого 2012 року вони у простій письмовій формі уклали договір купівлі-продажу спірного житлового будинку, згідно з умовами якого він передав відповідачці в якості оплати за зазначений вище житловий будинок грошові кошти в сумі по 32000 грн., а відповідачка, в свою чергу, видала йому розписку про отримання грошей і зобов'язалася протягом трьох місяців нотаріально посвідчити укладений між ними договір купівлі-продажу. Крім того, [PERSON] на підтвердження даної угоди передала йому правовстановлюючі документи на будинок та повністю звільнила приміщення для його вселення. Однак, юридично вони не оформили будинок, оскільки відповідач виїхала за межі України, зокрема на постійне проживання до республіки Молдова, через що він позбавлений можливості належним чином оформити договір купівлі-продажу житлового будинку. Посилаючись на зазначені обставини, просив визнати дійсним укладений з відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу будинку та визнати за ним право власності на зазначений будинок. В судове засідання позивач не прибув, попередньо надавши до суду заяву про розгляд справи без нього. В поданій заяві свої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином оповіщеною про день та час розгляду справи. Надала до суду письмову заяву, в якій підтвердила факт продажу спірного будинку позивачеві та просила розглянути справу без неї, оскільки через віддаленість місця проживання не може прибути до суду. У зв'язку з цим суд у відповідності з вимогами ч.2 ст.158 та ч.2 ст.97 ЦПК України вважає можливим розглянути вказану цивільну справу без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши позовну заяву позивача, а також надані ним письмові докази, суд, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону і не порушує прав і інтересів сторін та третіх осіб, відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставою їх виникнення, окрім іншого, є договори та інші правочини. Згідно ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пункт другий цієї ж статті встановлює, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п.1 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 02 лютого 2012 року позивач [PERSON] за договором купівлі-продажу, вчиненим у простій письмовій формі, придбав у відповідача [PERSON] належний їй будинок [ADDRESS]. На підтвердження вказаного правочину сторони у простій письмовій формі уклали договір купівлі-продажу, домовившись у подальшому його нотаріально посвідчити. На виконання вказаного правочину позивач сплатив продавцеві обумовлену вартість будинку в сумі 32000 грн., а та, у свою чергу, прийняла плату та передала позивачеві будинок і документи на нього, які позивач прийняв. Отже, відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України між сторонами внаслідок укладення правочину купівлі-продажу виникли відповідні цивільні права та обов'язки. Згідно ст.ст.208, 209, 210 та 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч.2 ст.209 ЦК нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом (або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії) у відповідності до закону України „Про нотаріат" шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Державна реєстрація прав на нерухоме майно відповідно до ст.210 ЦК проводиться згідно з законом України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень". Невиконання цих умов відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України може бути підставою для визнання договору нікчемним. Проте, відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Наступного нотаріального посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ст.658 ЦК право продажу майна належить його власнику. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником спірного житлового будинку, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №33053987 від 02 лютого 2012 року, виданим КП «Кодимське РБТІ», підстава набуття права власності - договір купівлі-продажу від 20 липня 2006 року. Отже, на момент укладення вказаного правочину відповідач була власником спірного будинку і мала право його відчужувати. Згідно ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами у належній формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, є необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони досягнуто згоди. Судом встановлено, що сторони правочину - продавець і покупець - досягли згоди з усіх істотних умов купівлі-продажу вказаного будинку, зокрема - погодили сам факт його купівлі-продажу, визначили його ціну, позивач передав продавцеві грошові кошти в сумі 32000 грн., що підтверджується письмовою розпискою, наявною у справі, та прийняв майно у своє володіння, а продавець прийняла грошові кошти за вказаний будинок та передала його, а також правовстановлюючі документи на нього позивачеві, які позивач прийняв, що свідчить про виконання сторонами вказаного правочину. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ такої категорії суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Отже, враховуючи, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу є консенсуальним, тобто права і обов'язки сторін виникають у момент досягнення ними згоди щодо всіх істотних умов, суд вважає, що здійснений між сторонами правочин відповідав вимогам закону, справжній волі сторін, ними було досягнуто згоди з усіх істотних умов, ці істотні умови були сторонами виконані в повному обсязі, інших підстав нікчемності правочину, окрім недотримання вимоги про нотаріальне посвідчення договору не має, а здійсненню нотаріального посвідчення та державної реєстрації перешкоджає неподолана обставина, яка не залежить від волі позивача, зокрема зміна відповідачем місця постійного проживання та виїзд на постійне проживання за межі України до республіки Молдова, внаслідок чого можливість нотаріального посвідчення спірного правочину та його державної реєстрації втрачено остаточно. Відтак, захист порушеного права позивача можливий лише в судовому порядку, а обраний ним спосіб захисту цього порушеного права відповідає положенням ст.16 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved