Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 001991 від 25.12.2015, укладений між ним та ТОВ «ЛК «Ваш авто»; стягнути з ТОВ «ЛК «Ваш авто» на користь позивача сплачений адміністративний платіж за договором в розмірі 72000,00 грн., відшкодувати судові витрати. До суду надійшла заява представника позивача [PERSON] - адвоката Раєвського В.В. про розгляд справи за його відсутності із зазначенням щодо підтримання позовних вимог в повному обсязі та ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подавав. За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 25.12.2015 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» укладено договір фінансового лізингу № 001991, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе обов`язок придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно - трактор «Беларус 1025.2», а позивач (Лізингоодержувач) в свою чергу зобов`язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. На виконання вказаного договору, згідно квитанції № 16 від 25.12.2015 року позивачем було сплачено авансовий платіж в розмірі 72000,00 грн. відповідно п. 9.1. розділу 9 Договору фінансового лізингу. Судом встановлено, що договір окрім сплати позивачем вказаного платежу, не виконувався і його сторонами не вчинялося дій щодо його виконання, зокрема транспортний засіб, що був предметом договору лізингоодержувачу не передавався. Таким чином, правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Законом України «Про фінансовий лізинг» та Законом України «Про захист прав споживачів» у їх системному зв`язку. Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк, не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно вимог ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-III, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: 1) страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Ліцензія, яка надається для здійснення діяльності з надання фінансових послуг, не може передаватися третім особам. В силу вимог п.5 ч.1 ст.1 Закону №2664-III фінансова послуга операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Таким чином обов`язковому ліцензуванню підлягає діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Згідно ч.1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг) або майно спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізиногоодержувачем специфікацій та умов ( непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Частиною 1 ст. 807 ЦК України говорить про те, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 25.12.2015 року № 001991, що укладений між сторонами по справі, нотаріально посвідчено не було, повного виконання договору не відбулось. А тому суд дійшов висновку, що вищенаведений договір фінансового лізингу є нікчемним через недодержання сторонами вимоги закону про його нотаріальне посвідчення. Таким чином, на думку суду, принцип свободи договору не дає права сторонам договору врегулювати у договорі відносини на власний розсуд у випадку суперечності умов договору положенням ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства. Укладення у простій письмовій формі договору, який вимагає ще й обов`язкового нотаріального посвідчення, прямо суперечить положенням ЦК України. Та не дає сторонам договору права самостійно укласти договір виключно в простій письмовій формі. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно з п.п. 7, 10 Постанови пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Оскільки позовні вимоги щодо стягнення з відповідача коштів сплачених за договором фінансового лізингу є наслідком недійсності нікчемного правочину, вони підлягає задоволенню з огляду на вимоги ст. 216 ЦК України. Таким чином, кошти сплачені позивачем в сумі 72000,00 грн. на користь ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» підлягають поверненню. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, висновок суду зроблений по даній справі, повністю узгоджується з висновками, що зроблені Верховним Судом у справі № 666/6274/15-ц (провадження № № 61-1344 св 18). Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України). За таких обставин суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з урахуванням наявних у справі доказів. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. При цьому, щодо вимог позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 4000,00 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно зі ст.137 ч. 2 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Позивачем в якості доказів понесення витрат на правову допомогу надано, договір про надання правової допомоги від 01.11.2018 року укладеного з адвокатом Раєвським В.В . , копія свідоцтва на право заняття останнім адвокатською діяльністю, акт здачі-приймання робіт ( надання послуг) від 14.12.2018 року, згідно з яким загальна вартість наданих послуг становить 4000,00 грн. Крім того, в якості доказів сплати послуг адвоката, позивачем було надано копію квитанції про здійснення платежу на суму 2450,00 грн., однак вказані документи не містять відомостей ,щодо платника та отримувача коштів, у зв`язку з чим зробити висновок що сплата коштів відбулась саме позивачем по справі, а також, що перерахунок таких коштів був здійснений адвокату Раєвському В.В. На підставі викладеного,

Outcome: approved