Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]. До початку розгляду справи судом по суті, представник позивача та представник відповідачів подали заяви, якими просили суд розглянути справу без їх участі. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснювався за відсутності позивачів та відповідачів, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Обґрунтовуючи необхідність задоволення позову, позивач вказував на те, що на підставі договору купівлі-продажу 02 червня 2017 року він набув право власності на квартиру [ADDRESS]. Внаслідок чого відповідач: [PERSON], як колишній (попередній) власник та члени його сім`ї втратили право користування цією квартирою. Проте і досі не здійснили зміну реєстрації їх місця проживання, що заважає позивачу як новому власнику повною мірою користуватись своїм майном на власний розсуд. Представник відповідачів подав заяви, від імені кожного відповідача, за якими, кожен з них, безумовно і добровільно визнає позовні вимоги в повному обсязі. При цьому зазначивши, що роз'яснення правових наслідків визнання позову з боку суду не потребує, вони відомі та зрозумілі. Відповідно до положень частини 4 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання позову відповідачем суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Застосовуючи вказану норму процесуального права, суд враховує роз`яснення, що надані Пленумом Верховного Суду України у Постанові від 12 червня 2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", зокрема в абзаці 3 пункту 24, в частині того, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Також суд бере до уваги те, що кожен відповідач у справі може приймати участь у справі через представника (частина 1 статті 38 ЦПК України), який у такому разі, в силу положень частини 1 та 2 статті 44 ЦПК України, може вчиняти від його імені усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти відповідач, а обмеження повноважень мають бути застережені. Отже, зважаючи на те, що представник відповідачів подав письмові заяви, якими безумовно і добровільно від імені кожного відповідача визнав позовні вимоги, і повноваження на визнання позову представником відповідача від імені кожного відповідача прямо передбачено виданою йому довіреністю, суд приймає визнання відповідачами позовних вимог. До того ж, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що визнання відповідачами позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Тому, оскільки позивач просить суд захистити його порушене право способом, який передбачений законом, зокрема шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS], а вони при цьому визнають вказані вимоги, суд вважає, що вони підлягають задоволенню. Отже,

Outcome: approved