Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], у якому просить виселити останнього з квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позов мотивує тим, що 01.01.2013 між ним та [PERSON] було укладено договір оренди, згідно якого [PERSON] передав йому у користування вказану вище квартиру строком на 11 місяців з моменту укладення договору. Також 01.01.2013 року між ними було складено акт прийому-передачі квартири. Проте, з липня 2014 року відповідач постійно чинить йому перешкоди в користуванні орендованим житлом, всупереч того, що договір було пролонговано ними на тих самих умовах, [PERSON] вселився у спірну квартиру де проживає. Своїми діями відповідач порушив умови договору оренди та права позивача, що змусило останнього звернутися до суду для захисту своїх прав та інтересів. На підставі викладеного просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у свою чергу звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просить відмовити у задоволенні первісного позову, у зв'язку із необґрунтованістю такого, визнати за ним право власності на спірну квартиру та виселити із такої [PERSON] Свої вимоги мотивує тим, що своїм листом від 18.12.2013 року повідомив [PERSON] про те, що він не бажає продовжувати дію договору оренди від 01.01.2013 року, про що з [PERSON] було підписано зворотній акт прийому-передачі від 09.01.2014 року, яким повернуто йому спірну квартиру, як власнику. Твердження [PERSON] щодо факту продовження дії договору є безпідставними. В обґрунтування позову в частині визнання права власності зазначає, що користується спірним помешканням, яке було збудоване для службового використання понад десять років, провів у ній ремонт за власний кошт, внаслідок чого виникла підстава для визнання за ним права власності за набувальною давністю. За його ж зверненням було виготовлено технічний паспорт на квартиру. На підставі вказаного просить задовольнити зустрічний позов. У судовому засіданні позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним свої вимоги підтримав повністю, просив задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити. Повноважний представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON], за безпідставністю позовних вимог, зустрічний позов просить задовольнити. Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи у їх сукупності та перевіривши такі доказами, суд приходить до висновку, що первісний позов задоволенню не підлягає, а вимоги зустрічного слід задовольнити, з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно ч. 1 ст. 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором. Згідно ч. 1 ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Як вбачається з матеріалів справи, 01.01.2013 року між сторонами було укладено договір оренди житлового приміщення, за умовами якого [PERSON], як орендодавець передав, а [PERSON], як як орендар прийняв у користування квартиру за адресою: [ADDRESS] /п.1.1. договору/. Факт одержання квартири [PERSON] підтверджується актом прийому - передачі житлового приміщення від 01.01.2013 р. Згідно п.1.2. даного договору, такий укладено строком на одинадцять місяців, з часу його укладення. У відповідності до зворотнього акту прийому - передачі житлового приміщення від 09.01.2014 р., спірну квартиру, що за адресою: [ADDRESS] було повернуто у користування [PERSON], про що сторони особисто розписалися. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.3 цієї ж статті, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, твердження [PERSON] про те, що договір оренди спірного помешкання від 01.01.2013 р. було продовжено на той же строк, в порядку ч. 1 ст. 822 ЦК України, згідно якої, у разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк суд до уваги не бере оскільки таке твердження є голослівним та не підтвердженим жодними доказами. Підписання сторонами зворотнього акту прийому-передачі квартири, [PERSON] не оспорюється, тому суд, в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України дійшов висновку, що факт повернення спірної квартири [PERSON] є очевидним та доказуванню не підлягає. Суд дійшов висновку про те, що [PERSON] правомірно та підставно звернувся з вимогою до [PERSON] про звільнення останнім спірного помешкання, відповідно до його заяви від 18.12.2013 р. Відтак, суд приходить до висновку про безпідставність вимог первісного позову, тому, у задоволенні такого слід відмовити. Згідно листа від 24.04.2015 р. № 64, виданого директором ЛКП «Львівський ліхтар» [PERSON], спірна квартира за адресою: [ADDRESS] не перебуває на балансі та обслуговуванні ЛКП «Львівський ліхтар». Відповідно до договору підряду від 21.07.2014 р., укладеного між ПП «Західна овочева компанія» в особі директора Кітик А.М., як підрядником та [PERSON], як замовником, [PERSON] доручив, а ПП «Західна овочева компанія» зобовязалась виконати ремонтні роботи та реконструкцію житлової квартири, що за адресою: [ADDRESS]. Також, [PERSON] зобов'язався прийняти та оплатити виконані роботи згідно з актами приймання виконання робіт по формі № КБ-2. /п.п.1.1.;1.2./. Згідно акту №1 приймання виконаних будівельних робіт, за серпень-вересень 2014 року, сторонами вище вказаного договору підряду належно виконано взяті на себе договірні зобов'язання. Виходячи із наведеного, суд вважає доведеним твердження [PERSON] про те, що останній протягом тривалого часу проживає у спірній квартирі та займається благоустроєм такої. Також, до матеріалів справи долучено копію технічного паспорта на квартиру по [ADDRESS], яку видано [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; ч. 2 цієї статті - способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно із ст. 325 ЦКУ, суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи, які можуть бути власниками будь-якого майна. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно ч. 4 цієї жстатті, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. При цьому в п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 р., норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001р., а отже, визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 1 січня 2011 року. Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та відповідно до частини першоїстатті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 5, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Тому, при розгляді зустрічних позовних вимог суд, оцінивши достатність і взаємний зв'язок доказів справи у їх сукупності, вважає, що зустрічний позов є підставним та підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] у користь [PERSON] слід стягнути понесені останнім при звернення до суду судові витрати.

Outcome: approved