Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

23 листопада 2018 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником зазначеної квартири. Відповідачі зареєстровані в квартирі, проте, як зазначає позивач, вони жодного дня в квартирі не проживали, витрати на утримання не несуть, їх речі в квартирі відсутні, перешкоди в користуванні квартирою не чиняться. Внаслідок зазначеного, на думку позивача, відповідачі втратили право користування житловим приміщенням, а тому для захисту свого порушеного права позивач звернулася до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, так як таким чином будуть порушуватись права дітей. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу без участі відповідачів та ухвалити по справі заочне рішення. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, врахувавши пояснення представника позивача, представника третьої особи та свідка, оцінивши в сукупності надані докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право власності від 17.07.2008 року. В квартирі [ADDRESS] з 06.12.2013 року зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, на прохання відповідачів вони були зареєстровані в квартирі позивача, проте з ними зв`язок втрачено та на даний час відсутня можливість зняти їх з реєстраційного обліку без рішення суду. Відповідачі не перебувають з позивачем в родинних стосунках. Актом від 10.01.2019 року комісією встановлено не проживання відповідачів в квартирі [ADDRESS] . Крім того, представниками служби у справах дітей Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації 04.02.2019 року було складено акт обстеження умов проживання дитини в якому зазначено, що в квартирі [ADDRESS] речей характерних для дітей 2007 та 2008 років народження в квартирі не міститься. Позивач на даний час несе витрати по її утриманню, відповідачі в квартирі не проживають. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснив, що він у квартирі проживав в період часу з 2011 року по 2015 рік, проте відповідачів та їх дітей не бачив і не знає. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012р. визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи що факт реєстрації відповідачів та їх дітей порушує права позивача, як власника квартири, витрат на житлово-комунальні послуги відповідачі не несуть, своїх речей в квартирі не зберігають, позивач не бажає, щоб відповідачі були зареєстровані в її власності, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved