Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Бериславського районного суду Херсонської області з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником будинку [ADDRESS], відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В даному житловому будинку окрім нього зареєстрований, але не проживає, його син [PERSON], [INFO], який тривалий час, а саме: більше одинадцяти років, будинком не користується, участі в його утриманні не приймає. Крім того, реєстрація [PERSON] в зазначеному будинку перешкоджає йому в повній мірі розпоряджатися своїм майном. У зв'язку з чим, просить визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні, наполягав на задоволенні уточненого позову з підстав зазначених у ньому, просив позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні та в письмових запереченнях та поясненнях суду зазначив, що факти викладені у позовній заяві не відповідають дійсності та є відвертою не підтверджуючою доказами неправдою, обґрунтовуючи тим, що позивач незаконно та самовільно позбавляє його, свого сина користування житловим приміщенням. З дитинства він з батьками мешкав в даному будинку, який належав їм на праві власності та прописаний там. Після смерті матері батько переоформив будинок на себе, заволодів ним та чинив перепони щодо його проживання у спірному будинку, а саме: вигнав його з нього, у зв'язку з чим він був вимушений поневірятись по чужих квартирах. Він неодноразово повертався до свого рідного будинку, але позивач самовільно виганяв його, не забезпечив йому права користування житлом, незважаючи на те, що в будинку залишились його речі. На даний час він не мешкає у спірному будинку з поважних причин - знаходиться в місцях позбавлення волі. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Так, за змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа вільно, на власний розсуд, обирає способи участі у справі. При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до статей 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Вимоги ст. ст. 60, 179, 213, 214 ЦПК України зобов'язують суд з'ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов'язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Вислухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 7). Згідно ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання,проживання членів своєї сім»ї та інших осіб. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідач [PERSON], зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується записом в домовій книзі (а.с. 9). Відповідно до ст.ст.41, 47 Конституції України, ст.391 ЦК України, ст.9 ЖК України та ст..1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.34 Постанови ПВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках або порядку, встановлених законом. Нормами ЦК України для регулювання відносин між власником житла та членами його сім'ї законодавець використав правову конструкцію сервітуту (право користування чужим майном). Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Згідно з постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ 07.02.2014 № 5 " Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема , із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). В судовому засіданні встановлено, що вироком Бериславського районного суду Херсонської області від 07.12.2016 року, [PERSON] засуджений за ч.1 ст.185, ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді 3 років 1 місяця обмеження волі та наразі відбуває покарання у Веселівському виправному центрі управління ДПтС України в Запорізькій області №8 (а.с. 29), однак не проживає в будинку позивача з 2006 року, про що свідчить копія акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї №659 від 17.05.2017 року та відповідач у судовому засіданні належними та допустимими доказами не спростував зазначене, не навів суду доказів, що йому перешкоджали у користуванні будинком та не надав суду рішення суду про його примусове вселення тобто, з наведеного вище вбачається, що відповідач з 2006 по 2016 рік не проживав у спірному будинку без поважних причин. У судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила той факт, що відповідач у спірному будинку не проживає з 2006 року, а проживав зі своєю співмешканкою та трьома дітьми на квартирі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що сторони по справі не перебувають в договірних відносинах, договору найму жилого приміщення між ними не укладалося, в належному позивачу будинку відповідач не проживав більше десяти років, витрат на утримання будинку не здійснював, за таких обставин суд дійшов висновку про позбавлення відповідача права користування чужим майном (спірним житловим будинком). Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», так як є інвалідом ІІ групи, що підтверджується посвідченням серія [NUMBER], виданим 06.08.2004 року Управлінням Пенсійного фонду в Бериславському районі (а.с. 11), з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 гривень 00 копійок. На підставі викладеного, в межах заявлених вимог, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Постанови ПВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст.. ст. 41,47 Конституції України, ст.. ст.391, 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України,

Outcome: approved