Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

22 квітня 2016 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, в якому просили визнати за кожним з них право власності на 1/3 частину спадкового майна, яке залишилося після смерті їх матері [PERSON], померлої 08.05.2009року. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 30 травня 2005 року помер дідусь позивачів [PERSON], якому за життя належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,24га та земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства площею 0,60га, розташовані на території Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, а також житловий будинок по вул.Миру, 35 в с.Вишневе Татарбунарського району Одеської області. На час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем проживали його дружина бабуся позивачів - [PERSON] та їх мати [PERSON], які протягом встановленого законодавством строку не подавали заяви про відмову від спадщини, відтак, вважаються такими, що прийняли спадщину. Зазначили також, що 17 липня 2008 року померла бабуся позивачів [PERSON], якій, крім майна, що вона успадкувала після смерті [PERSON], за життя належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,25га, розташована на території Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області. Все майно після смерті [PERSON] фактично успадкувала їхня мати [PERSON], оскільки на час відкриття спадщини проживала разом зі спадкодавцем та не заявила про своє бажання відмовитися від спадку у встановлений законодавством строк. Також вказали, що 08 травня 2009 року мати позивачів [PERSON] померла, та після її смерті залишилася земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,53га, розташована на території Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, а також земельні ділянки площею 4,24га, площею 0,60га та 4,25 га, які мати успадкувала після своїх батьків - дідуся та бабусі позивачів. Позивачі зазначили, що у передбачений законом строк звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, однак отримали відмову у видачі свідоцтв про право на спадщину у звязку з ненаданням правовстановлюючих документів щодо належності спадкового майна спадкодавцю. Посилаючись на неможливість оформити спадкові права у позасудовому порядку, зазначаючи, що інші спадкоємці до майна померлої [PERSON] відсутні, позивачі вважали, що є підстави для визнання за кожним з них права на 1/3 частину спадкового майна, яке залишилося після смерті їхньої матері. Позивачі, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися. Надали заяви, в яких позовні вимоги підтримали та просили розглядати справу за їх відсутності. Відповідач, сповіщений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання також не зявився. Голова Вишнівської сільської ради надіслала суду письмову заяву, в якій зазначила, що проти задоволення позовних вимог не заперечує та просить розглядати справу без участі представника сільради. Перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на таке. З матеріалів справи вбачається, що 30 травня 2005 року помер [PERSON]. На підтвердження цього факту до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про смерть серії І-ЖД №009383, виданого 01.06.2005року виконкомом Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (а.с.25). Судом встановлено, що за життя [PERSON] на праві приватної власності належали дві земельні ділянки, розташовані на території Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, а саме: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,24га (масив 6, ділянка №5) згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД№058689, виданим 16.12.2003року, та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,60га згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії ІV-ОД№003575, виданим 22 лютого 2000 року (а.с.а.с.26-30, 138). З матеріалів справи також вбачається, що згідно з з записом в погосподарській книзі [PERSON] значився власником житлового будинку з будівлями та спорудами № 35 по вул.Миру в с.Вишневе Татарбунарського району Одеської області загальною площею 73,6кв.м. (а.с.а.с.89, 31-36). Відповідно до довідки Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області №271 від 12.02.2016року на день смерті [PERSON], померлого 30.05.2005року, разом з ним у будинку по вул.Миру, 35 в с.Вишневе Татарбунарського району Одеської області були зареєстровані та проживали: дружина [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], 21.04.1976року народження, та онуки [PERSON], 14.12.1992року народження, [PERSON], 23.07.1995року народження, та [PERSON], 25.07.1997року народження (а.с.89). У судовому засіданні також встановлено, що дружина [PERSON] - [PERSON] - померла 17 липня 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №144099, виданого 18.07.2008року виконавчим комітетом Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (а.с.37). З матеріалів справи слідує, що на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №058690, виданого 16.12.2003року Татарбунарською районною державною адміністрацією Одеської області, померлій [PERSON] за життя належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,25га, розташована на території Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (масив 6, ділянка №6) (а.с.а.с.38,39,138). Судом встановлено, що на момент її смерті разом з [PERSON] у будинку по вул.Миру, 35 в с.Вишневе Татарбунарського району Одеської області були зареєстровані та проживали: дочка [PERSON], 21.04.1976року народження, та онуки [PERSON], 14.12.1992року народження, [PERSON], 23.07.1995року народження, та [PERSON], 25.07.1997року народження (а.с.88). З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00016372637 від 26.02.2016року вбачається, що батьками [PERSON], яка народилася 21.04.1976року, є [PERSON], 25.10.1937року народження, та [PERSON], 17.07.1938року народження (а.с.а.с.108.109). З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб слідує, що 03.12.1994року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], який було зареєстровано Нагірненською сільською радою Ренійського району Одеської області (актовий запис №17) та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на «Дерменжи» (а.с.а.с.112,113). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 16.06.1999року уклала шлюб з [PERSON] та при реєстрації шлюбу змінила прізвище на "Чумаченко", що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-ЖД №102313 від 16.06.1999року (а.с.43). Судом також встановлено, що за життя [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,53га, розташована на території Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (а.с.а.с.41,42,138). Зі свідоцтва про смерть серії І-ЖД №187996, виданого 08.05.2009року виконавчим комітетом Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, слідує, що 08 травня 2009 року [PERSON] померла (а.с.40). З матеріалів справи вбачається, що померла [PERSON] була матір'ю [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження позивачів та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (а.с.а.с.17-20, 24). З довідки Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області №113 від 05.02.2016року слідує, що разом з [PERSON] на день її смерті 08.05.2009року були зареєстровані на проживали в [INFO] її діти: син [PERSON], 14.12.1992року народження, дочка [PERSON], 23.07.1995року народження, та дочка [PERSON], 25.07.1997року народження (а.с.88-а). З матеріалів справи вбачається, що за заявами позивачів про прийняття спадщини Саратською державною нотаріальною конторою Одеської області спадкову справу №81/2016 до майна померлої [PERSON], при цьому нотаріусом відмовлено спадкоємцям в оформленні спадкових прав через відсутність правовстановлюючих документів на успадковане майно (а.с.а.с.44, 76-115). З матеріалів спадкової справи слідує, що інші спадкоємці до майна померлої в нотаріальну контору протягом установленого законом строку не зверталися. Вирішуючи спір, що виник зі спадкових правовідносин, суд виходить з такого. Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу (далі ЦК) України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, окрім іншого, визнання права (п.1 ч.2 ст.16 ЦК). Спадкуванням, згідно зі ст.1216 Цивільного кодексу України, є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК). За ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За змістом ч.3 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.4 ст.1269 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Згідно зі ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини та відмови від її прийняття встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.125 Земельного кодексу (далі ЗК) України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст.126 ЗК України (в редакції, що діяла до 01 січня 2013 року) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року № 449 (втратила чинність на підставі постанови КМУ від 03.06.2013року №483) було затверджено форму державного акта на право власності на землю. Державний акт вказаної форми видавався як фізичним, так і юридичним особам державними органами земельних ресурсів при місцевих державних адміністраціях або органах місцевого самоврядування, підписувався головою місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, а також начальником державного органу земельних ресурсів. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Зазначене узгоджується з позицією, висловленою Пленумом Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 37 постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав». Як вбачається з матеріалів справи, право власності позивачів як спадкоємців не визнається, а відтак підлягає захисту в судовому порядку. Матеріалами справи підтверджено, що перехід права власності на житловий будинок та три земельні ділянки, які належали [PERSON], померлому 30.05.2005 року, та [PERSON], померлій 17.07.2008року, до матері позивачів [PERSON] відбувся в порядку спадкування за фактом спільного сумісного проживання зі спадкодавцями на момент їх смерті та за відсутності заяв про відмову від прийняття спадщини (а.с.а.с.88,89). Підставою виникнення права власності [PERSON] на четверту земельну ділянку є відповідне рішення органу місцевого самоврядування (а.с.42). З урахуванням того, що позивачі є спадкоємцями першої черги за законом після матері [PERSON] та позбавлені можливості оформити у позасудовому порядку спадкові права на належне матері та успадковане нею майно, беручи до уваги те, що на момент смерті матері 08.05.2009 року [PERSON] та [PERSON] були малолітніми дітьми, а [PERSON] - неповнолітнім, жодний з них від спадщини не відмовлявся, і тому вони вважаються такими, що прийняли спадщину, беручи також до уваги те, що інших спадкоємців до майна померлої немає, враховуючи повне визнання Вишнівською сільською радою позовних вимог, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на згадане нерухоме майно та земельні ділянки по 1/3 частці за кожним з них. З огляду на викладене,

Outcome: approved