Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

21.05.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у зв»язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Верхньодніпровський район, м.Верхівцево, вул. Пушкіна, 44, який належить їй на праві особистої власності. В даному будинку в 2007р. вона зареєструвала сина [PERSON] і невістку [PERSON] та їх спільну доньку [PERSON], 2004р.н., також проживала і донька [PERSON], [INFO] Шлюб між її сином [PERSON] та невісткою [PERSON] за рішенням Верхньодніпровського районного суду від 14.05.2013р. був розірваний. Відповідачка з дітьми не проживає в будинку з червня 2012р., та жодного разу не приїздила. Всі обов»язки по утриманню будинку і оплату комунальних послуг виконує вона, на підставі чого просить визнати відповідачку [PERSON] та малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням № 44 по вул. Пушкіна, м.Верхівцево, у зв»язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин і зняти їх з реєстрації за вказаною адресою. В судове засідання позивачка не зявилася, про день час та місце судового засідання повідомлена належним чином, надала суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутністю (а.с. 48). Відповідачка в судове засідання не зявилася про час, день та місце судового засідання повідомлена належним чином (а.с. 34; 38-39; 43-47), про причини неявки суд не повідомила та заяву про розгляд справи за її відсутності суду не надала, в звязку з чим справа розглядається за відсутністю відповідачки. Під час судового провадження відповідачка допитувалася в порядку виконання судового доручення Козельщинським районним судом Полтавської області та 17.08.2015 року в судовому засіданні пояснила, що вона позов не визнає, бажає повернутися в будинок, оскільки залишила його не по своїй волі. Зазначала, що вона виїхала зі спірного будинку у червні 2012 році, а шлюб з сином позивачки розірвала у 2013 році. Вказувала, що вона витратила кошти на ремонт будинку позивачки та хоче, щоб вона відшкодування витрати, які повязані з ремонтом. Просила відкласти розгляд справи на другу половину вересня. (а.с.27-30). Також відповідачка надала письмові пояснення які тотожні поясненням які вона надала в судовому засіданні 17.08.2015 року (а.с. 23-24). Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка є власником будинку 44, по вул. Пушкіна, м. Верхівцеве Верхньодніпровського району що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №13925736 від 19.03.2007р. (а.с. 4). Відповідачка - [PERSON] та її діти: [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в будинку 44, по вул. Пушкіна, м. Верхівцеве Верхньодніпровського району, що підтверджується відповідними записами у домовій книзі (а.с. 5-7) та відомостями відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.17). Відповідно до рішення Верхньодніпровського районного суду від 14 травня 2013 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] та відповідачці відновлено дошлюбне прізвище «Юркова», в звязку з чим суд вважає за необхідне змінити прізвище відповідачки з «Грабко» на «Юркову». Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 319, ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчинити щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР (далі ЖК УРСР), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно з ч 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як убачається із змісту пояснень відповідачки, які вона надала в судовому засіданні 17.08.2015р. та в письмовому вигляді, а також із її заяви від 27.10.2015р., де вона зазначає адресу проживання: [INFO] та просить направляти повітки за зазначеною адресою, відповідачка визнає, що не проживає в будинку позивачки з червня 2012 року по теперішній час. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Отже обставина не проживання відповідачки та її дітей в будинку червня 2012 року по теперішній час в будинку позивачки визнається сторонами, тому не потребує доказуванню в силу ч.1 ст. 61 ЦПК України. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачка та її діти не є власниками/співвласниками та не проживають в спірному будинку понад одного року, між відповідачкою та позивачкою відсутній договір найму будинку, поважність причин з яких відповідачка не проживають у вказаному будинку не встановлено, то суд вважає, що вимоги позивача в частині визнання відповідачки та її дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Суд не приймає до уваги ствердження відповідачки щодо поважності причин з яких відповідачка та її діти не проживають у вказаному будинку, з огляду на наступне. В силу ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте відповідачкою не надано доказів, щодо поважності причин не проживання в спірному будинку, а також наявних перешкод в проживанні з боку позивачки. Крім того, у разі порушення права відповідачки на користування спірним будинком, таке право підлягає судовому захисту, зокрема шляхом звернення до суду з позовом про усунення перешкод та вселення. Але відповідачкою не надано копій відповідних рішень суду, незважаючи що відповідачка майже три роки тому виїхала зі спірного будинку. Щодо вимог відповідачки про відшкодування їй витрат, повязаних з ремонтом спірного будинку, то наявність спору з цього приводу не впливає на втрату права користування, тому також не приймаються судом до уваги. Не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зняття з реєстрації відповідачки та її дітей, виходячи з наступного. Виходячи із аналізу положень ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації повязується з втратою права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таким чином, визнання особи, такою що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття її з реєстрації, тому не потребує додаткового покладення зобовязанні на відповідні органи щодо зняття з реєстрації такої особи. За такими обставинами вимоги позивачки щодо зняття з реєстрації місця проживання відповідачки та її дітей задоволенню не підлягають. Згідно з ст. 88 ЦПК України , стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, враховуючи положення ст. 88 ЦЦК України, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у сумі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Outcome: approved