Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

20.05. 2015 року до Пустомитівського районного суду Львівської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину недійсним. У позовній заяві, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, позивач просить суд визнати недійсним Договір дарування житлового будинку, укладений 03.07. 2008 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний), посвідчений Леон М.В. приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 2031. Позивач у заяві про уточнення позовних вимог, як на підстави для задоволення заявлених вимог покликається на наступні обставини: 03.07. 2008 року між сторонами підписано договір дарування житлового будинку, за яким позивач подарував відповідачеві будинок. Такий договір позивач вважає недійсним, оскільки при підписанні спірного правочину сторони не мали на меті досягнення правових наслідків такого договору. Правочин підписувався з метою уникнення негативних наслідків боргових зобов'язань сім'ї [PERSON] та [PERSON]. На підставі наведеного позивач у письмовій заяві просить суд задоволити заявлені позовні вимоги. Позивач [PERSON], представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали, пояснення дали аналогічні викладеним в останній заяві про уточнення позовних вимог, позов просили задоволити. Відповідач [PERSON], представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги заявлені позивачем не визнали, пояснення дали аналогічні викладеним в останньому письмовому запереченні проти позову з якого вбачається, що спірний договір є дійсним. Такий договір укладався до 10 -ї річниці шлюбі між сторонами. Покликання позивача на те, що спірний правочин був укладений між сторонами з метою уникнення звернення на будинок за борговими зобов'язаннями позивача є необґрунтованим, оскільки на забезпечення виконання боргових зобов'язань позивача перед банком був укладений договір іпотеки, предметом якого стало майно, що перебувало у власності ПП «Асторія». На підставі наведеного відповідач просить су у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, проаналізувавши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи: 03.07. 2008 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний) підписано Договір дарування житлового будинку, посвідчений Леон М.В. приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 2031 (далі Договір дарування). Згідно п. 1 Договору дарування дарувальник безоплатно передає у власність обдарованої 1 / 2 частину з належного дарувальнику цегляного житлового будинку [ADDRESS] позначеного в плані літерою А- 2.До житлового будинку відносяться: №1; № 2 - ворота з хвірткою (метал, цегла), № 3 - огорожа (метал, цегла), №4 -огорожа (мет. сітка), які знаходяться в [ADDRESS] Житловий будинок в цілому складається з одинадцяти житлових кімнат, житловою площею 318,2 кв.м.; та кухні загальною площею 554,2 кв.м. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20525599 від 09.10. 2008 року відповідач зареєструвала прво власності на 1 / 2 частину житлового будинку [ADDRESS] Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-116цс14, згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України). Із матеріалів справи вбачається, що 05.07. 2007 року між АКБ «Форум» та [PERSON] укладено кредитний договір № 0032/07/6.10-СL (далі Кредитний договір). Згідно умов якого позивачеві була відкрита кредитна лінія з лімітом кредитування 75 000, 00 дол. США, з обов'язком повернення до 04.07. 2017 року (п.п.1.1; 1.2 Кредитного договору). З метою виконання вказаного кредитного договору між АКБ «Форум», [PERSON], ПП «Асторія» 05.07. 2007 року укладеного Іпотечний договір, посвідчений Колодій О.Я. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 1098 (далі Іпотечний договір). Згідно вказаного Іпотечного договору на забезпечення виконання зобов'язань позивача за Кредитним договором ПП «Асторія» передало в іпотеку майно, що перебуває у його власності, узгоджена сторонами вартість якого складає 495 943, 00 грн. (п. 1.4 Іпотечного договору), незважаючи на те, що згідно Витягу, виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 15043611 від 26.06. 2007 року вартість заставного майна складає 66 118, 00 грн. (п. 1.2 Іпотечного Договору). Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України сторонами визнано той факт, що на час укладення спірного правочину сторони перебували у шлюбних відносинах. За змістом ч. 4 ст. 591 ЦК України якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені обставини в їх сукупності свідчать, що сторони перебуваючи у шлюбних відносинах мали фактичні підстави передбачати можливість звернення стягнення на майно, що є предметом оспорюваного правочину внаслідок не виконання боргових зобов'язань позивачем. Встановлено, що на час укладення Договору дарування та по теперішній час сторони проживають у житлового будинку [ADDRESS]. Відомостей про наявність у позивача іншого житла чи вибуття позивача на інше місце проживання після розірвання між сторонами шлюбних відносин суду не представлено. Із довідки № 1432 від 13.06. 2016 року, видана виконавчим комітетом Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області слідує, що житловий будинок [ADDRESS] на теперішній час має один вхід, реального поділу вказаного будинку та земельної ділянки не проведеного. [PERSON] являється головою зазначеного будинковолодіння. Із Технічного паспорта на садибний житловий будинок [ADDRESS] виготовлений ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» за станом на 03.06. 2008 року, вбачається, що замовником технічної інвентаризації є [PERSON]. Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 висловлена така правова позиція: згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. При цьому саме позивачі мають довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину. Із системного аналізу встановлених вище обставин із зазначеними нормами матеріального права, з урахуванням того, що позивачем на виконання вимог ч.ч. 1, 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України доведено перед судом те, що після підписання Договору дарування фактичного переходу майна не відбулося; те, що позивач являється головою господарства [ADDRESS]; те, що фактичного поділу будинку не відбулося; те, що у позивача, на час укладення спірного правочину, були не виконанні боргові зобов'язання за якими на спірне майно могло бути звернення стягнення, суд прийшов до висновку, що сторони на час підписання Договору дарування сторони не намагалася досягти правового результату такого правочину, а вчиняли такий без мети досягнення правових наслідків Договору дарування. Тому, оспорюваний правочин є фіктивним в розумінні ст. 234 ЦК України, відтак недійсним. Таким чином, суд вважає, що позовна вимога заявлена позивачем про визнання недійсним Договору дарування житлового будинку, укладений 03.07. 2008 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний), посвідчений Леон М.В. приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 2031 підлягає задоволенню. Вимога позивача про скасування Договору дарування житлового будинку, укладений 03.07. 2008 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний), посвідчений Леон М.В. приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 2031 задоволенню не підлягає, виходячи з такого: відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту порушеного права встановлені ст. 16 ЦК України. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні дії чи бездіяльність, а у випадку виконання рішення суду не виникала б необхідність повторного звернення до суду. Враховуючи вказане, суд вважає, що повним та всебічним способом захисту права позивача буде визнання спірного правочину недійсним, така ж позиція висловлена ВСУ та зазначена вище. Щодо правочинів можливі до застосування такі способи захисту, як визнання правочину недійсним, розірвання договору та інші. Проте правочин, не є нормативним актом, тому скасування правочину у цьому випадку не буде належним способом захисту прав позивача. Документально підтверджені понесені позивачем судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України. Доводи відповідача викладені у письмовому заперечені проти позову та досліджені судом не можуть бути підставою для відмови у позові, оскільки такі не суперечать встановленим судом обставинам, щодо природи Договору дарування та не спростовують підстав фіктивності оспорюваного правочину. На підставі наведеного та

Outcome: approved