Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

26 січня 2018 року [PERSON] звернулась із позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] в м. Миколаєві, посилаючись на норми ст.391 ЦК України. Вказувала, що відповідач, хоча і зареєстрований за вказаною адресою, проте в даному будинку не проживає вже тривалий час, не бере участь в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги, не є членом її сім'ї. Також, позивач зазначила, що реєстрація відповідача у житловому будинку не дає її можливості реалізовувати своє право власності належним чином. Згідно наданого відзиву відповідач проти позову заперечує та вказує, що позивач фактично просить виселити його зі спірного житла, що є іншим предметом спору. Також зазначає, що він зареєстрований у спірному будинку та має право на користування житлом, як член сім'ї колишнього власника - батька сторін. 26.02.2018 року [PERSON] звернувся до [PERSON] із зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення. Вказував, що він був зареєстрований та проживав у спірному житловому будинку, як член сім'ї власника - батька на законних підставах, він не має іншого житла для проживання, через що має право на усунення перешкод у користуванні житлом, а саме вселення. Відповідно до відзиву позивача на зустрічний позов, вона вказувала, що: -відповідач добровільно з 2006 року переселився до житла своєї цивільної , а в подальшому законної дружини та особистих речей його у спірному будинку немає; -участі в утриманні житла відповідач не приймає, кореспонденції за адресою реєстрації не отримує. Згідно Ухвали від 29.01.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ухвал суду від 26.02.2018 року зустрічний позов об'єднано із первісним для сумісного розгляду , розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження, викликано свідків у судове засідання. Відповідно до Ухвали від 07.05.2018 року підготовче провадження закрито та справу призначено до розгляду по суті. В судове засідання позивач вдруге не з'явилась, відповідно до клопотання просила про перенесення судового засідання через хворобу, проте долучена довідка свідчить лише про проходження лікування з травня 2018 року з приводу хронічного захворювання та не містить даних щодо стаціонарного лікування або неможливості брати участь у судовому засіданні, через що суд вважає причину неявки неповажною та такою, що спричиняє порушення строків розгляду справи. Відповідно до ч.1,п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти первісного позову та наполягав на задоволенні зустрічного позову. Дослідивши надані докази, встановивши фактичні обстави, суд при вирішені справи виходить з такого. [PERSON] та [PERSON] є рідними братом та сестрою. Житловий будинок [ADDRESS] в м. Миколаєві належав [PERSON] (батько сторін) на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Другою Миколаївською ДНК 13.11.1990 року за реєстровим №3-1571. 08.11.2017 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування будинку, посвідчений приватним нотаріусам Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Князєвою Ю.А. та зареєстрований в реєстрі за № 2270, відповідно до якого позивач придбала житловий будинок [ADDRESS] в м. Миколаєві. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.11.2017 року житловий будинок [ADDRESS] в м. Миколаєві, на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі договору дарування від 08.11.2017 р. Відповідно до домової книги за адресою житлового будинку [ADDRESS] в м. Миколаєвізареєстрований відповідач [PERSON], та інші особи. Відповідно до Довідок з КП ММБТІ від 22.02.2018 року та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] право власності на нерухоме майно не зареєстровано. У спірному будинку постійно проживали та на цей час проживають батьки сторін - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. [PERSON], є членом сім'ї своїх батьків, зареєстрований у спірному будинку, проживав у ньому, надавав допомогу у веденні господарства батькам, піклувався ними. У будинку зберігаються його особисті речі. Проте, оскільки він має дружину, яка постійно мешкає за іншою адресою - [ADDRESS], проживав також із дружиною . З 2017 року через похилий вік батьки почали частіше хворіти та потребували більшої уваги до себе та допомоги. Батьками було прийнято рішення про переїзд доньки до будинку та оформлення відповідного договору. З листопада 2017 року, з часу оформлення договору дарування, [PERSON] з чоловіком вселилась у будинок та з того часу чинить перешкоди [PERSON] у користуванні житлом. За заявою [PERSON] було внесено дані до ЄРДР 25.01.2018 року щодо спричинення їй тілесних ушкоджень [PERSON] За заявою [PERSON] від 27.01.2018 року, 29.01.2018 року через нецензурну лайку на адресу [PERSON] співробітниками Інгульського ВП було проведено профілактичну бесіду із [PERSON] Опитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що їй та чоловіку син- [PERSON]. завжди допомогав у господарстві, у будинку є його особисті речі, проживав він з ними, ночував у будинку також жив з жінкою, на дві адреси. Також вказувала на те, що [PERSON] надавав матеріальну допомогу батькам. Через погане самопочуття ними було вирішено оформити договір про довічне утримання із донькою - [PERSON], яка це запропонувала, проте яким чином оформлено договір дарування їй невідомо. Від часу оформлення договору донька не пускає у будинок брата, створює неможливі умови для проживання батькам, б'є, не готує їжу, не допомогає по господарству. Батько через сварки тяжко хворіє, донька не займається доглядом за батьком, який не може прийти у засідання. Вони просять не позбавляти права проживання у будинку сина, побоюються за своє життя. При вирішенні даного цивільно-правового спору, що виник між сторонами, слід виходити з того, що право користування жилим приміщенням (сервітут) є похідним від прав титульного власника, а тому суд встановлює обставини та умови, за яких особа набула права користування чужим житлом. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 41 Конституції України закріплюється право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 316 Цивільного Кодексу України , право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. 317 ЦК України, власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник, відповідно до ст. 391 ЦК України, вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом статті 405 ЦК України об'єктом права членів сім'ї власника житла на користування є житлове приміщення, придатне для проживання. Виходячи з буквального тлумачення ч. 1 ст. 405 ЦК України, право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом виникає за наявності водночас таких умов: 1) особа повинна бути членом сім'ї власника житла; 2) член сім'ї власника житла повинен проживати разом із ним. Передбачені у ЦК України підстави припинення права членів сім'ї власника житла на користування цим житлом можна поділити на загальні - які стосуються як особистого, так і земельного сервітуту, та спеціальні - які стосуються лише особистого сервітут За положеннями ст.406 ЦК України ч.1 Сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. ч. 2. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Перехід права власності на житловий будинок чи квартиру до іншої особи не може бути підставою для припинення права користування житловим приміщенням членів сім'ї власників житлових будинків і квартир. Таке правило закріплено ч. 6 ст. 403 ЦК України. Однак, по відношенню до особистого сервітуту, на думку суду, ця норма має застосовуватися з урахуванням інших обставин, які можуть спричинити припинення права користування одночасно з переходом права власності. Зокрема, маються на увазі п. 4) ч. 1 ст. 406 ЦК України, у яких зазначено, що сервітут припиняється в разі: "4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту". Таким чином, у разі відчуження права власності третій особі припиняються обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, і відповідно сам сервітут припиняється на підставі п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України. А саме, мова йде про обставини (умови), що є підставою виникнення особистого сервітуту: 1) особа повинна бути членом сім'ї власника житла; 2) член сім'ї власника житла повинен проживати разом із ним. У справі що розглядається: особа ([PERSON].), що була членом сім'ї власника житла та перестає бути членом сім'ї власника житла [PERSON]), проте продовжує проживати з [PERSON] (попереднім власником), оскільки останній не змінив місце проживання. При цьому [PERSON] не ставить питання щодо визнання втратившими право користування житлом свого батька [PERSON] та матері - [PERSON], права яких невід'ємно пов'язані із правом користування житлом [PERSON] , який є членом їх сім'ї за свідченнями матері. Отже, з аналізу наведених норм, суд дійшов висновку що у справі яка розглядається, право особистого сервітуту [PERSON] не може бути припинено в односторонньому порядку новим власником спірного житла. Таким чином, позовні вимоги за первісним позовом не підлягають задоволенню, оскільки відповідач є членом сім'ї колишнього власника будинку - [PERSON] та продовжує користуватись житловим приміщенням, перешкоди у чому чинить позивач по справі, при цьому у власності відповідача немає іншого житла. Разом з тим, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить суд зняти відповідача з реєстраційного обліку за місцем реєстрації. Проте, такі вимоги не підлягають задоволенню з огляду на те, що вони є похідними від вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку. Стосовно позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом про вселення, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За ст. 9 Житлового кодексу УРСР житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно зі ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивач чинить перешкоди відповідачу у користуванні житловим приміщенням спірного будинку, оскільки не визнає його право користування цим будинком, що підтверджується встановленими у судовому засіданні обставинами. З огляду на викладене та дослідивши всі надані сторонам докази в сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач має право проживати у спірному житловому будинку як член сім'ї колишнього власника, який має особистий сервітут. За таких обставин, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню, як доведені, з підстав, зазначених вище.

Outcome: approved