Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Кременчуцького районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання сина ? [PERSON] , [INFO] , з [PERSON] , залишивши на його утриманні та вихованні за місцем проживання: [ADDRESS] , припинити стягнення з [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] на користь відповідача [PERSON] згідно заочного рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області у справі №536/1086/17 від 28 серпня 2017 року та стягнути аліменти з [PERSON] на утримання сина [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі ј з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення даного позову до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням суду від 25 жовтня 2019 року. Під час шлюбу народилось два сина: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу позивач та відповідач стали проживати окремо, і за усною домовленістю між сторонами старший син [PERSON] залишився жити разом із батьком та знаходиться на його утриманні. Позивач вказує, що проживає разом із сином [PERSON] в окремому будинку, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства з метою підтвердження фактичного проживання осіб та має достатній заробіток. Другий син [PERSON] проживає з відповідачем та перебуває на її утриманні. На теперішній час позивач згідно заочного рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 28 серпня 2017 року у справі №536/1086/17 сплачує аліменти на користь відповідача за двох дітей, у зв`язку із чим змушений був звернутися до суду. Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 23 березня 2021 року відкрито провадження у справі №536/178/21 та визначено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 19 травня 2021 року у справі №536/178/21 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ? Службу у справах дітей Піщанської сільської ради, як орган опіки та піклування. Позивач [PERSON] в судовому засіданні відмовився від позовних вимог в частині припинення стягнення аліментів з позивача на утримання сина [PERSON] та стягнення аліментів з відповідача. Просив задовольнити позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини [PERSON] з ним. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення змінених позовних вимог не заперечувала. Представник відділу служби у справах дітей виконавчого комітету Піщанської сільської ради Федота М. В., як орган опіки та піклування, не заперечувала проти задоволення змінених позовних вимог. Вислухавши позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , представника третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Федоту М.В. , дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] видане 14 грудня 2007 року Недогарківською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області, актовий запис №11. Заочним рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 28 серпня 2017 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову, тобто з 20 червня 2017 року і до досягнення кожною дитиною відповідно повноліття. Заочним рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 25 жовтня 2019 року розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 02 червня 2007 року Пронозівською сільською радою Глобинського району Полтавської області, актовий запис №5. Визначено місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з [PERSON] . Довідкою директора Недогарківського ліцею Недогарківської сільської ради Шахман І. В. №158 від 01 жовтня 2020 року підтверджується, що [PERSON] , [INFO], дійсно навчається в 7 класі Недогарківського ліцею Недогарківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області. Відповідно до акта б/н від 15 жовтня 2020 року про фактичне проживання громадян [PERSON] та [PERSON] , підписаним у складі комісії: депутата Недогарківської сільської ради по виборчому окрузі №2 Швачко Н. П. , жителів села Недогарки ? [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] та [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] , за погодженням сільського голови Пащенко В. К., склали цей акт про те, що громадяни [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Піщанської сільської ради, затвердженим рішенням виконавчого комітету Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області №160 від 02 липня 2021 року, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживають разом із [PERSON] та [PERSON] за адресою без реєстрації: [ADDRESS] . Між членами сім`ї хороші доброзичливі відносини. Орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] . Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частин 2, 8, 9 статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі ? Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз зазначених вище норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 02 вересня 2020 року у справі №439/104/19, від 04 квітня 2018 року у справі №756/2109/16. Відповідно до частини 3 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Положеннями частини 2 статті 160 Сімейного кодексу України визначено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Таким чином, під час розгляду справи судом установлено, що батько та мати неповнолітньої дитини [PERSON] проживають окремо. Позивач [PERSON] працює, має дохід та постійне місце проживання, яке відповідає вимогам до житла дитини, здатен забезпечити рівень життя дитині, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Дитина сторін не досягла 14 річного віку, стан здоров`я задовільний, навчається у Недогарківському ліцеї Недогарківської сільської ради. Разом з цим, відповідач у судовому засіданні не заперечувала проти визначення місця проживання сина з батьком. Отже, ураховуючи висновок органу та піклування, вік дитини, задовільний стан її здоров`я, наявність належних матеріально-побутових умов для проживання дитини у батька, який має можливість утримувати неповнолітнього сина та забезпечувати його матеріальні і духовні потреби, згоду відповідача на встановлення місця проживання сина з батьком, з метою забезпечення інтересів дитини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визначення місця проживання дитини з ним, що, на думку суду, якнайкраще забезпечить інтереси дитини.

Outcome: approved