Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

4 лютого 2014 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про повернення грошових коштів та відшкодування шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 18.11.2013р. вона працює в дошкільному навчальному закладі №10 Костянтинівського міського управління освіти на посаді помічника вихователя. Для отримання заробітної плати вона відкрила рахунок в ПАТ КБ «Приватбанк». У січні 2014 року їй стало відомо, що сума нарахованої заробітної плати та отримана нею заробітна плата не співпадають. При вивченні роздруківки з рахунку вона виявила автоматичне списання грошових коштів, зокрема: 23.12.2013р. - у сумі 325,00 грн., 28.12.2013р. - в сумі 175,00 грн. та 60,59 грн., 20.03.2014р. в сумі 250,00 грн. Вважає таке списання заробітної плати незаконним. Просила відшкодувати їй незаконно списану зарплату в сумі 810,59 грн. та моральну шкоду в розмірі 2500,00 грн. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 7 липня 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року вказане рішення та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 24 лютого 2015р. в частині вирішення позовних вимог щодо незаконного списання грошових коштів та їх повернення скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції. В інший частині рішення судів залишено без змін. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 жовтня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 810,59 грн. (вісімсот десять гривень 59 копійок). Вирішено питання про судові витрати. На вказане рішення суду відповідач ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 жовтня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Доводами апеляційної скарги наведено, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права. Безпідставне застосування до відносин сторін у цій справі висновків Верховного Суду України стало наслідком ухвалення незаконного рішення про задоволення позову, оскільки справи не є тотожними і винесені по іншим матеріально-правовим вимогам. Крім того, судом першої інстанції не враховане, що оформлення правовідносин із обслуговування банківського рахунку на підставі заяви від 29.11.2013 р. шляхом підписання Умов та правил надання банківських послуг не передбачено ст.ст. 205, 208 та 639 ЦК України, а тому суд необґрунтовано вважав, що здійснене банком договірне списання суперечить ч. 2 ст. 1071 ЦК України. У судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, та просив апеляційну скаргу задовольнити. В судове засідання позивачка та її представник не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивачка надала заяву про розгляд справи за її відсутністю та відсутністю її представника, просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю позивачки та її представника. Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що 09.02.2006 року [PERSON] відповідно до заяви про отримання кредиту отримала в ПАТ КБ «Приватбанк» кредитну картку №5457082908102556, тип карти універсальна (а.с. 28). Строк закінчення дії цієї картки встановлений лютий 2013 року, фінансовий ліміт становив 2010,00 грн. (а.с. 152). 20 лютого 2008 року [PERSON] зареєструвала шлюб та змінили прізвище на [PERSON] (а.с. 165). Відповідно до виписки по картковому рахунку [PERSON] №5457082908102556 станом на 31 жовтня 2013 року банком нарахована сума заборгованості за кредитною карткою у розмірі 11273,93 грн.(а.с. 156-158). Згідно з довідкою №1 від 13.012014 року та трудовою книгою вбачається, що [PERSON] працює на посаді помічника вихователя в дошкільному навчальному закладі №10 міського управління освіти м. Костянтинівка з 18.11.2013 року (а.с. 8, 10). 29 листопада 2013 року [PERSON] звернулася до ПАТ КБ "Приватбанк" для отримання банківської картки та підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку та отримала платіжну (зарплатну) картку (а.с. 168). З виписки по картковому рахунку №5168757213225438 вбачається, що відбувалось автоматичне списання коштів на погашення заборгованості за кредитом на картку 5457********2556, а саме: 23.12.2013 року 325,00 грн.; 27.12.2013 року 60,59 грн. та 175,00 грн.; 20.03.2014 року 250,00 грн., а всього 810,59 грн. (а.с. 11, 49, 163-164). Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог та стягнення грошових коштів на кредитну карту поза межами строків давності. Проте, з таким висновком суду погодитися не можна. Звертаючись в суд з позовом про повернення грошових коштів, позивачка посилалася на те, що з її карткового рахунку без належного повідомлення списані грошові кошти в розмірі більше ніж 50%, чим порушене її право власності на грошові кошти. Розглядаючи справу по цим вимогам, суд першої інстанції встановив, що позивачка 09.02.2006 року отримала в ПАТ КБ «Приватбанк» кредитну картку №5457082908102556. Строк закінчення дії цієї картки встановлений лютий 2013 року. У листопаді 2013 року позивачка звернулася до відповідача з заявою про отримання іншої банківської картки та підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку та отримала таку картку. Умови, до яких приєдналася позивачка, затверджені наказом №906 від 06.03.2010 року (а.с. 239-240 ). Пунктом 1.1.3.2.11 цих Умов передбачено право банку проводити договірне списання з усіх відкритих у банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб, по кредитам, в яких клієнт є поручителем, а також будь якої іншої заборгованості, що виникла у клієнта у звязку з невиконанням зобовязань перед банком (а.с. 243). З матеріалів справи вбачається, що у позивачки перед банком виникла заборгованість за кредитним договором, за яким видана кредитна картка №5457082908102556, строк дії цієї картки встановлений лютий 2013 року (а.с. 245). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За таких обставин, апеляційний суд вважає, що відповідач, проводячи списання грошових коштів на кредитну картку для погашення заборгованості, діяв в межах своїх повноважень, наданих йому позивачкою, та строків позовної давності. Застосування судом першої інстанції правових позицій щодо кредитних правовідносин є безпідставними, тому що кредитні відносини не є предметом спору за цією справою. Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції зробив висновки, які не відповідають обставинам справи та закону. Тому відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підстави для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: approved