Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

[PERSON] Єрахміель звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог [PERSON], зазначив, що 12 квітня 2012 року між позивачем [PERSON] Єрахміель та відповідачем [PERSON], на території автозаправної станції WOG, що розташована в смт.Ювілейне (Слобожанське), укладено попередній договір купівлі-продажу земельних ділянок, що розташовані по вул. Артема (Січових стрільців), 36 та 38а в м. Дніпропетровську (Дніпро) площею 0,0259 га та 0,0365 га відповідно. Згідно вказаного договору сторони домовились про те, що основну угоду буде укладено в червні 2012 року. На виконання умов вказаного попереднього договору 01.06.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована по вул.Артема (Січових стрільців), 38а в м.Дніпропетровську (Дніпро) площею 0,0365 га, кадастровий №1210100000:02:372:0087, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], та в подальшому право власності на цю земельну ділянку було зареєстровано за позивачем 14.03.2014 року. При укладенні вказаного договору відповідач повідомив позивача про те, що земельна ділянка розташована по вул. Артема (Січових стрільців), 36 в м.Дніпропетровську (Дніпро) площею 0,0259 га кадастровий № 1210100000:02:372:0084 фактично належить йому за набувальною давністю, так як він користується нею з 1995 року, як і ділянкою, яку він продав позивачу по нотаріально посвідченому договору, однак на земельну ділянку під № 38а Дніпропетровська міська рада видала рішення про передачу її у власність відповідача, а на земельну ділянку № 36 документи в роботі, а тому нотаріальний договір буде укладено після того, як відповідач набуде право власності на землю. Позивач повірив у вказані завіряння відповідача та погодився чекати. При цьому позивач, як і відповідач, фактично добросовісно заволодівши земельною ділянкою під № 36, продовжив відкрито та безперервно володіти нею. Так, вказані земельні ділянки межують між собою і огороджені одним парканом, їх територію позивач підтримує в належному стані і планує здійснити їх забудову згідно їх цільового призначення. Відповідач же самоусунувся від продовження оформлення документів на земельну ділянку №36, що позбавляє позивача в майбутньому оформити право власності на вказану земельну ділянку шляхом укладення договору купівлі-продажу, а тому він вимушений звернутись з даним позовом до суду. Позивач в судове засідання не зявився, подавши до суду заяву, згідно якої підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив справу слухати без його участі. Відповідач в судове засідання теж не зявився, подавши до суду заяву, згідно якої просив справу слухати без його участі, щодо задоволення позовних вимог не заперечував. За таких обставин, суд вважає за можливе ухвалити судове рішення у відсутність сторін на підставі наявних у справі матеріалів. Розгляд справи проводиться в порядку ч. 2 ст. 197 ЦПК України за відсутністю осіб, які беруть участь у справі без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Судом встановлено, що 12 квітня 2012 року між позивачем [PERSON] Єрахміель та відповідачем [PERSON], на території автозаправної станції WOG, що розташована в смт.Ювілейне (Слобожанське), укладено попередній договір купівлі-продажу земельних ділянок, що розташовані по вул. Артема (Січових стрільців), 36 та 38а в м. Дніпропетровську (Дніпро) площею 0,0259 га та 0,0365 га відповідно. Згідно вказаного договору сторони домовились про те, що основну угоду буде укладено в червні 2012 року. На виконання умов вказаного попереднього договору 01.06.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована по вул.Артема (Січових стрільців), 38а в м.Дніпропетровську (Дніпро) площею 0,0365 га, кадастровий №1210100000:02:372:0087, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], та в подальшому право власності на цю земельну ділянку було зареєстровано за позивачем 14.03.2014 року. При укладенні вказаного договору відповідач повідомив позивача про те, що земельна ділянка розташована по вул. Артема (Січових стрільців), 36 в м.Дніпропетровську (Дніпро) площею 0,0259 га кадастровий№1210100000:02:372:0084 фактично належить йому за набувальною давністю, так як він користується нею з 1995 року, як і ділянкою, яку він продав позивачу по нотаріально посвідченому договору, однак на земельну ділянку під № 38а Дніпропетровська міська рада видала рішення про передачу її у власність відповідача, а на земельну ділянку № 36 документи в роботі, а тому нотаріальний договір буде укладено після того, як відповідач набуде право власності на землю. При цьому позивач, як і відповідач, фактично добросовісно заволодівши земельною ділянкою під № 36, продовжив відкрито та безперервно володіти нею. Згідно статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Статтею 19 ЗК України встановлено подовжений термін володіння земельною ділянкою для набуття на неї права власності, а саме 15 років. Статтею 392 ЦК України надано право власнику майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Вищевказані норми права свідчать про те, що в разі якщо особа добросовісно заволоділа земельною ділянкою яка їй не належить і продовжує добросовісно, відкрито і безперервно володіти нею протягом пятнадцяти років, разом з попереднім володільцем цією земельною ділянкою, має право на визнання за нею права власності на вказану земельну ділянку за набувальною давністю. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, оскільки відповідач заволодів земельною ділянкою розташованою по вул. Артема (Січових стрільців), 36 в м. Дніпропетровську (Дніпро) площею 0,0259 га кадастровий № 1210100000:02:372:0084 добросовісно ще в 1995 році, продовжив до 2012 року відкрито та безперервно володіти нею, а в 2012 році позивач продовжив володіння цією земельною ділянкою і по сьогоднішній день відкрито і безперервно володіє нею, що взагалі складає 22 роки, то у позивача виникло право набуття вказаної земельної ділянку у власність за набувальною давністю, згідно ч. 4 ст. 344 ЦК України. Таким чином, аналізуючи вищезазначені норми права та враховуючи дослідженні судом матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Частиною 1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що у позовній заяві [PERSON], не зазначає про стягнення сплаченого судового збору з відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved