Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27 січня 2007 року. Від шлюбу мають троє дітей, сина [PERSON] , [INFO] , дочку [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] . Поряд з тим, зазначив, що вже більше року як стосунки між ним та відповідачем погіршились і вони стали проживати окремо. Час від часу відповідач виїжджає на роботу за кордон, а коли повертається в Україну, то проживає в батьків. Вони дуже ріко спілкуються і то тільки по питаннях, що стосуються дітей. За цей період вони стали чужими людьми, позивач втратив будь які почуття до відповідача. За таких обставин вважає, що шлюб між ними існує формально, подальше збереження шлюбу є неможливим, у зв`язку з чим просив суд шлюб між ними розірвати. Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 21 липня 2020 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня одержання копії ухвали надіслати відзив на позовну заяву. Як встановлено з поштового повідомлення, відповідач [PERSON] 28 липня 2020 року отримала ухвалу суду, однак, станом на день розгляду справи відзиву на позовну заяву суду не надіслала. При цьому, судом враховано, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу XІІ "Прикінцеві положення" Цивільного процесуальнго Кодексу України в редакції Закону України від 30 березня 2020 року N 540-IX, закінчилися через 20 днів після набрання чинності Законом України від 18 червня 2020 року N 731-IX, і протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), не подали будь-яких заяв щодо продовження процесуальних строків з підстав, встановлених Законом України від 18 червня 2020 року N 731-IX). За таких обставин, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом, що сторонами не оспорювалося, стверджено свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , повторно виданого 05 лютого 2020 року Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 27 січня 2007 року у Урожайнівській сільській раді Борщівського району Тернопільської області, про що складено відповідний актовий запис № 01. Після укладення шлюбу присвоєно прізвище чоловікові « [PERSON] ». Від шлюбу мають троє дітей, сина [PERSON] , [INFO] , дочку [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] . Також судом встановлено, що шлюб між сторонами існує формально, такі більше року разом не проживають, подружні відносини не підтримують, спільного бюджету та господарства не ведуть. Наміру зберегти шлюб сторони не висловили. Виходячи з наведеного вище, суд приходить до переконання, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим, а його розірвання не суперечить будь-чиїм законним правам та інтересам. Поряд з тим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених ним судових витрат у виді судового збору. Тому, враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 112, 113 Сімейного кодексу України, Закону України «Про судовий збір»,

Outcome: approved