Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що 10.07.2007 року ним було придбано у відповідача автомобіль марки MERCEDES-BENС, моделі VITO 108D, 2000 року випуску, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Купівлю-продаж автомобіля було оформлено шляхом видачі довіреності від 21.12.2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] 21 грудня 2007 року, згідно якої [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] користуватися та розпоряджатися з правами продажу, обміну, оренди, застави, страхування на умовах та за ціною, визначених на їх розсуд, із сплатою усіх встановлених законодавством платежів, належним йому автомобілем марки MERCEDES-BENС, моделі VITO 108D, 2000 року випуску, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. За придбаний автомобіль він сплатив продавцю 52 000 гривень, що підтверджується розпискою останнього від 10.12.2010 року. Автомобіль з 21.12.2007 року перебуває у його володінні. У серпні 2014 року йому стало відомо, що на вказаний автомобіль ВДВС Луцького РУЮ накладено арешт. Просить суд визнати довіреність від 21 грудня 2007 року, посвідчену приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON], згідно якої [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] користуватися та розпоряджатися автомобілем марки MERCEDES-BENС, моделі VITO 108D, 2000 року випуску, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] удаваним правочином. Визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки MERCEDES-BENС, моделі VITO 108D, 2000 року випуску, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Звільнити з-під арешту, накладеного відділом державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції, автомобіль марки MERCEDES-BENС, моделі VITO 108D, 2000 року випуску, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомляв, від нього до суду не надходило заяви про розгляд справи у його відсутності. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи ВДВС Луцького РУЮ в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомляла, від неї до суду не надходило заяви про розгляд справи у її відсутності. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Статтею 328 цього кодексу встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Судом встановлено, що 10 грудня 2007 року [PERSON] придбав у [PERSON] автомобіль марки MERCEDES-BENС, моделі VITO 108D, 2000 року випуску, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], за який повністю розрахувався згідно розписки про отримання коштів (а.с. 12). Також встановлено, що даний правочин вони оформили довіреністю, яка посвідчена приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] 21 грудня 2007 року, згідно якої [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] користуватися та розпоряджатися з правами продажу, обміну, оренди, застави, страхування на умовах та за ціною, визначених на їх розсуд, із сплатою усіх встановлених законодавством платежів, належним йому автомобілем марки MERCEDES-BENС, моделі VITO 108D, 2000 року випуску, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 5). Враховуючи наведене, а також приймаючи до уваги вимоги ч.5 ст. 203 ЦК України, згідно якої правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, суд приходить до висновку, що видача відповідачем довіреності позивачу на експлуатацію та розпорядження вказаним автомобілем, в силу ч.1 ст. 235 цього кодексу, є удаваним правочином, оскільки такий правочин вчинено відповідачем за згодою позивача для приховання правочину купівлі-продажу, який вони насправді вчинили. За таких обставин, у відповідності до ч.2 ст. 235 ЦК України, відносини між позивачем та відповідачем щодо вказаного автомобіля, мали б встановлюватись за правилам, які встановлені для договору купівлі-продажу, згідно з яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст. 655 ЦК України). Судом встановлено, що правочин купівлі-продажу автомобіля від 21 грудня 2007 року, який уклали між собою позивач та відповідач, містить усі істотні умови, що визначені законом (ст. 638 ч.1 ЦК України) та є необхідними для правочинів даного виду. Також судом встановлено, що відбулося повне виконання цього правочину, оскільки відповідач на підставі довіреності, передав позивачу у власність автомобіль марки MERCEDES-BENС, моделі VITO 108D, 2000 року випуску, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], а останній повністю сплатив обумовлену вартість цього автомобіля. Як вбачається зі змісту ч. 2 ст. 218 ЦК України, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Матеріалами справи, а також фактичними діями сторін, підтверджується, що вони домовились щодо усіх істотних умов договору, вчинили дії щодо передачі предмету договору, а тому суд вважає, що сторони фактично уклали договір купівлі-продажу спірного автомобіля і він є дійсним. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо ж договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Законодавство не встановлює вимоги про нотаріальне посвідчення чи державну реєстрацію договору купівлі-продажу автомобіля, укладеного між двома фізичними особами. Таким чином, сторонами дотримано вимоги законодавства щодо порядку вчинення договору купівлі-продажу автомобіля. Як вбачається з витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна на все рухоме майно відповідача накладено арешт згідно постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18.07.2012 року, 09.08.2011 року, 29.05.2013 року (а.с. 8-10). Згідно зі статтею 34 Закону України «Про дорожній рух», призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування автомобілі, автобуси, самохідні машини, сконструйовані на шасі автомобілів, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, причепи, напівпричепи та мотоколяски підлягають державній реєстрації та обліку. Державну реєстрацію й облік здійснюють органи Державтоінспекції МВС України у порядку, визначеному Правилами державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затвердженими постановою КМУ від 07.09.98 р. № 1388. Проте, державна реєстрація транспортних засобів не є державною реєстрацією прав власності на транспортний засіб у законодавчому розумінні цього поняття і не впливає на момент переходу права власності на транспортний засіб з таких підстав. Законодавство не містить жодної вказівки власне на «реєстрацію прав власності на транспортні засоби», а лише говорить про державну реєстрацію самих транспортних засобів. Цивільний кодекс України передбачає реєстрацію прав лише на нерухоме майно і з цим фактом пов'язує перехід права власності на нього. Крім того, ані Закон про дорожній рух, ані Правила не пов'язують правову природу реєстрації транспортних засобів з переходом права власності на них. Метою реєстрації транспортних засобів органами Державної автомобільної інспекції МВС України є контроль за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів встановленим в Україні вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням вимог законодавства, що визначає порядок сплати податків, внесення інших обов'язкових платежів, використання транспортних засобів в умовах воєнного та надзвичайного стану, а також для забезпечення їх обліку та запобігання протиправним діям щодо них. Таким чином, перехід права власності на автомобіль за договором купівлі-продажу відбувається у момент передачі автомобіля, якщо сторонами договору не передбачено інший порядок переходу права власності. Приймаючи до уваги викладене та враховуючи, що якщо сторонами укладено договір для приховання іншого договору, який вони насправді уклали, то такий договір є удаваним. При цьому правочин купівлі-продажу автомобіля від 21 грудня 2007 року, який уклали між собою позивач та відповідач, містить усі істотні умови, що визначені законом та є необхідними для правочинів даного виду. А тому за таких обставин, суд приходить до в висновку про задоволення позову.

Outcome: approved