Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

17 січня 2014 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання за нею права приватної власності на земельну ділянку загальною площею 17700 (сімнадцять тисяч сімсот) кВ.м, яка знаходиться [ADDRESS] , та призначена для обслуговування будівель і споруд. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 10.10.2008 р. [PERSON] та [PERSON] позичили у неї кошти в сумі 657 000 (шістсот п`ятдесят сім тисяч) гривень, однак відповідач позикове зобов`язання не виконав. Позивачка вказувала, що було визначено спосіб забезпечення виконання вазаного зобов`язання, а саме за рахунок нерухомого майна, що було власністю [PERSON] . Внаслідок чого позивачка просила суд про визнання за собою права приватної власності на земельну ділянку загальною площею 17 700 (сімнадцять тисяч сімсот) кв. м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та призначена для обслуговування будівель та споруд. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 17.03.2014 р. було визнано мирову угоду на таких умовах: [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Мелітопольським MB УМВС України в Запорізькій області, 27 травня 1997 року, (далі - Позивач), [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Рівненським РВ УМВС України в Рівненській області, 15 травня 1996 року, (далі Відповідач 1), та [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області, 02 липня 1997 року, (далі -Відповідач 2) обговоривши між собою предмет позову, що перебуває на розгляді в Рівненському міському суді м. Рівне, і виходячи з того, що на момент укладення мирової угоди заборгованість за розпискою перед [PERSON] становить в сумі 657000 (шістсот п`ятдесят сім тисяч) гривень. Відповідач1 та Відповідач2 зобов`язуються дану заборгованість погасити шляхом передачі у приватну власність Позивачу земельної ділянки загальною площею 17700 (сімнадцять тисяч сімсот) кв. м. , яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Отже, Сторони, прийшли до висновку про можливість закінчення розгляду даного спору миром і укладенням між Позивачем, Відповідачем 1 та Відповідачем 2 мирової угоди на наступних умовах: 1.Відповідач1 та Відповідач2 визнають, що їхня заборгованість перед Позивачем на момент укладення цієї Мирової угоди становить 657000 (шістсот п`ятдесят сім тисяч) гривень за розпискою. 2.Відповідач1 та Відповідач2 не заперечують щоб за Позивачем було визнано право власності на земельну ділянку загальною площею 17700 (сімнадцять тисяч сімсот) кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка призначена для обслуговування будівель та споруд. 3.Визнати за [PERSON] , право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 17700 (сімнадцять тисяч сімсот) кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка призначена для обслуговування будівель та споруд. 4.Сторони відмовляються від взаємних претензій з приводу понесених судових витрат. 5. Зміст ст. ст. 175, 205 ЦПК України та наслідки ст. 206 ЦПК України Сторонам зрозумілі. Провадження у справі закрито. 08.12.2017 р. [PERSON] подано апеляційну скаргу на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 17.03.2014 р. В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції, затверджуючи мирову угоду, порушив норми матеріального та процесуального права. Судові засідання та розгляд справи проводилися без участі відповідача 2 [PERSON] , а мирова угода була укладена без її відома, тому порушено положення ст. 175 ЦПК України. Своєї згоди на передання земельної ділянки у власність Позивача [PERSON] не надавала, чим не додержано вимоги ст. 368 ЦК України та ст. 65 СК України. [PERSON] також вказувала, що за [PERSON] не було зареєстроване право власності на спірну земельну ділянку, тому відповідач 1 не мав права розпоряджатися нею та передавати її у власність третім особам. Окрім того, при визнанні мирової угоди суд вийшов за межі, що суперечить вимогам ст. ст. 11, 175 ЦПК України. У зв`язку з цим просила суд скасувати Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/678/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договорм позики; залучити Рівненську міську раду в якості третьої особи на стороні Відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та долучити до матеріалів справи нові докази. Апеляційним судом Рівненської області апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, Ухвалу Рівненського міського суду від 17 березня 2014 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Постанову Апеляційного суду мотивовано тим, що було порушено права [PERSON] на розпорядження майном, яке знаходилося у спільній сумісній власності подружжя. Підставою для скасування оскаржуваної ухвали відповідно до п. 4 ст. 379 ЦПК України в редакції 2017 року є порушення судом норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали. 09.04.2019 р. через канцелярію Рівненського міського суду Рівненскої області позивачем [PERSON] подано заяву про зміну предмета позову, в якій просить стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованість у сумі 657 000 гривень. 11.04.2019 р. представником відповідача [PERSON] адвокатом Вернидубом Д. В. подано зустрічний позов про визнання договору фіктивним, в якому просить визнати фіктивним договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо надання грошових коштів в розмірі 657 000 гривень зі строком повернення 17 жовтня 2013 року. В обґрунтування зустрічного позову вказує на те, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] фактично кошти в сумі 657 000 гривень відповідачу [PERSON] не передавала, а відповідач відповідно даних коштів фактично не отримував. 24.06.2019 р. позивачем за первісним позовом, відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] подано відзив на зустрічний позов про визнання договору фіктивним, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання фіктивним договору позики з тих підстав, що факт отримання коштів у сумі 657 000 гривень у якості позики повністю визнається [PERSON] та підтверджується наявністю розписки, а кошти були використані в інтересах сім`ї на придбання земельної ділянки площею 17 700 кв. м за адресою [ADDRESS] . 22.07.2019 р. відповідачем за первісним позовом, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] подано відповідь на відзив на зустрічний позов, в якому просить суд визнати фіктивним договір позики. Вказує, що [PERSON] та [PERSON] при поданні первісного позову перебували у змові. Визнаючи факт отримання позики відповідач [PERSON] уникнув переходу на себе права власності на земельну ділянку несільськогосподарського призначення загальною площею 17 700 кв. м за адресою [ADDRESS] . Гроші, отримані за договором позики, не було витрачено на купівлю земельної ділянки загальною площею 17 700 кв. м за адресою [ADDRESS] . 25.07.2019 р. позивачем за первісним позовом, відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] та відповідачем [PERSON] подано письмові пояснення. [PERSON] вказує, що розписку про позику коштів вона віддала [PERSON] після затвердження судом мирової угоди. [PERSON] вказав, що розписка знаходиться у відповідача-позивача [PERSON] , а отримана ним позика використана на оплату за землю. Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити, а у задовленні зустрічного позову відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом [PERSON] відмовити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні змінені позовні вимоги [PERSON] визнав. Позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] не визнав, просить відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача адвокат Щербяк Ю. В. змінені позовні вимоги за первісним позовом визнала, позовні вимоги за зустрічним позовом не визнала, просить відмовити у їх задоволенні. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні проти змінених позовних вимог первісного позову заперечувала, просить відмовити у їх задоволенні. Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала, просить їх задовольнити. Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом адвокат Вернидуб Д. В. у судовому засіданні проти змінених позовних вимог первісного позову заперечив, просить відмовити у їх задоволенні. Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав, просить їх задовольнити. Заслухавши думку сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі та оцінивши їх, як кожен окремо, так і в їх сукупності, за внутрішнім переконанням, суд вважає, що в позові [PERSON] про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості у сумі 657 000 гривень слід відмовити, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання договору фіктивним підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 жовтня [PERSON] було складено розписку про те, що ним отримано грошові кошти у сумі 657 000 (шістсот п`ятдесят сім тисяч) гривень за договором позики від 17.10.2018 р. від громадянки [PERSON] . Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до договору позики від 17.10.2008 р. [PERSON] зобов`язується надати [PERSON] грошові кошти в розмірі 657 000 гривень. Остаточною датою повернення позики є 17.10.2013 р. З метою забезпечення належного виконання зобов`язань в іпотеку надається земельна ділянка несільськогосподарського призначення загальною площею 17 700 кв. м за адресою: [ADDRESS] згідно п. п. 10-13 договору. 19.08.2013 р. [PERSON] написано попередження [PERSON] про те, що термін повернення позики настає 17.10.2013 р., а 01.11.2013 р. - претензію з вимогою погасити заборгованість за договором позики від 17.10.2008 р., що складає 657 000,00 грн шляхом передання грошових коштів готівкою, а в разі незадоволення претензії - про задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна [PERSON] : земельної ділянки загальною площею 17 700 кв. м за адресою [ADDRESS] несільськогосподарського призначення. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин, предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за умови, що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно з п. 8.2 договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, укладеного 10.10.2008 р. між Управлінням комунальною власністю Виконавчого комітету Рівненської міської ради та [PERSON] , право власності на придбану земельну ділянку загальною площею 17 700 кв. м за адресою [ADDRESS] виникає після одержання державного акту на право власності на землю, який видається покупцю за умови сплати ним повної вартості земельної ділянки. Повна вартість відповідно до п. 2.1 договору становила 655 683,00 гривні. Як встановлено судом, повну оплату за договором купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення [PERSON] здійснив у 2015 році, про що свідчать наступні докази. Відповідно до претензії Управління комунальною власністю від 18.12.2008 р. за вих. №06-160, заборгованість [PERSON] за земельну ділянку становила 620 683 грн. В березні 2009 р. був подании? позов Управління комунальною власністю до [PERSON] про стягнення заборгованості та пені по договору купівлі-продажу земельноі? ділянки несільськогосподарського призначення від 10.10.2008 р. Рішенням Рівненського міського суду Рівненськоі? області від 27.08.2009 р. по справі №2-4292/09 встановлено, що заборгованість [PERSON] по вищевказаному договору становила 620 683 грн. Як вбачається з Акту звіряння розрахунків між Управлінням комунальною власністю та [PERSON] , станом на 25.06.2014 р. за вказаним договором купівлі-продажу земельноі? ділянки наявна заборгованість [PERSON] становила 56 629,21 грн. Факт повного розрахунку за дану земельну ділянку підтверджено 08.07.2015р. Довідкою за №08-610 про відсутність заборгованості. Тож відповідна земельна ділянка не могла бути передана в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов`язання у договорі позики між [PERSON] та [PERSON] від 17.10.2008 р., так як на той момент не належала на праві власності іпотекодавцю [PERSON] . Окрім цього, відповідно до ст. 18 ЗУ «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що умови договору позики від 17.10.2008 р. між [PERSON] та [PERSON] , зазначені в пунктах 10 - 13 є нікчемними та не підлягають додатковому визнанню недіи?сними в судовому порядку. Згідно з ч. 1. ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1, 2 ст 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 23.01.2019 р. по справі №442/3285/16-ц встановлено, що у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Відповідно до правового висновоку, висловленого у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14 позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Суд дійшов висновку, що позивачем за зустрічним позовом [PERSON] було доведено свідомий намір невиконання зобов`язань та відсутність наміру створити юридичні наслідки за договором позики від 17.10.2008 р. у [PERSON] та [PERSON] , зокрема з огляду на наступні обставини справи, встановлені судом. 29.08.2006 р. між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №11033153000. У забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за цим договором 30.08.2006 р. укладено іпотечний договір №11033153000, зя яким останнім в іпотеку передано будівлі з комунікаціями до них загальною площею 11 344,9 кв. м за адресою [ADDRESS] . У виконавчому провадженні №53831334, в якому з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягується заборгованість за кредитним договором №11033153000 від 29.08.2006 р., 25.04.2017 р. постановою про арешт майна боржника накладено арешт на все рухоме та нерухоме маи?но, що належить боржнику - [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 6 ЗУ «Про іпотеку» якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Отже, [PERSON] міг передбачити негативні наслідки реєстрації права власності на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] за собою. А позивачу за первісним позовом, відповідачу за зустрічним позовом [PERSON] , було відомо про наявність кредитного зобов`язання та іпотечного договору [PERSON] , який на той момент перебував у шлюбі з її дочкою [PERSON] і був її зятем. Окрім цього, як було встановлено судом, попри написання розписки про отримання від [PERSON] грошових коштів у сумі 657 000,00 гривень на купівлю земельної ділянки, [PERSON] здійснив повну оплату за договором купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, що становила 655 683,00 гривні, у 2015 році. В подальшому отриману [PERSON] відповідно до ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 17.03.2014 р. поділено на дві земельні ділянки - з кадастровим номером 5610100000:01:002:041 площею 0,3397 га та з кадастровим номером 5610100000:01:002:042 площею 1,4303 га. Відповідно до рішення загальних зборів учасників ТОВ «Комфорт-Лаи?н» від 20.05.2014 р., оформлене протоколом №01, [PERSON] внесла до статутного капіталу ТОВ «Комфорт-Лаи?н» обидві земельні ділянки, у зв`язку з чим отримала частку 98,40% у статутному капіталі. 02.07.2014 року було зареєстроване право власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] :01:002:041 площею 0,3397 га за ТОВ «Комфорт-Лаи?н». 03.07.2014 р. було зареєстроване право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5610100000 :01:002:042 площею 1,4303 га за ТОВ «Комфорт-Лаи?н». Згідно протоколу №4 загальних зборів учасників ТОВ «Комфорт-Лайн» від 18.12.2017р. [PERSON] призначено на посаду директора ТОВ «Комфорт-Лайн». З рішення Рівненського міського суду від 16.05.19 року в справі №569/18026/18, де [PERSON] , допитана в якості свідка в судовіи? справі №569/18026/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення додаткових витрат, вказала, що вона є матір`ю [PERSON] , яка все маи?но переписала на сім`ю [PERSON] , залишила і?і? та зятя - [PERSON] без доходів на існування. Вона допомагає [PERSON] чим може. У 2017 році вона працювала в Італіі? та мала деякі збереження, які віддала и?ому. Інших доходів, окрім заробітноі? плати він не має. Цю зиму і до цього часу, він проживає у неі? в квартирі, оскільки не має чим сплачувати за послуги в будинку по [ADDRESS]. Також и?ому допомагає и?ого мати, яка має власне господарство. І?и? відомо, що інших доходів, окрім заробітноі? плати [PERSON] не має, проте є борги і досить великі, близько мільи?она доларів в банку "УкрСиббанк". Вважає, що [PERSON] забезпечена, адже на сьогодні весь бізнес та маи?но знаходиться у і?і? володінні та інших осіб. Вказує, що за і?і? власні кошти були придбані будинки та земельні ділянки, які на сьогодні також належать [PERSON] . Виходячи з наданих [PERSON] показань у справі №569/18026/18, ще раз можна зробити висновок про відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Своїми діями відповідачі за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] ввели позивача за зустрічним позовом в оману, адже як видно з Висновку експертного дослідження за результатами проведення почеркознавчого дослідження №251/434/18-25 від 21.03.2018 р., підписи на мировій угоді по справі №569/678/14-ц у рядку «/ [PERSON] (Відповідач 2)/» виконані не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] . Враховуючи всі обставини справи, суд дійшов висновку, що договір позики від 17.10.2008 р. між [PERSON] та [PERSON] , був укладений без наміру створення юридичних наслідків за цим договором, а саме передання грошових коштів у розмірі 657 000,00 гривень. Натомість договір позики був укладений з метою передання права власності на земельну ділянку загальною площею 17 700 кв. м за адресою [ADDRESS] [PERSON] , для уникнення реєстрації такого права за [PERSON] . На підставі вказаних обставин справи суд також приходить до висновку про неможливість застосування положень ч. 4 ст. 65 СК України до вказаних правовідносин. На підставі вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги по зустрічному позову підлягають до задоволення, а у первісному позові слід відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved