Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-08 00:00:00

25.01.2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулось до суду з позовом до [PERSON] в якому просить стягнути заборгованість з відповідача на свою користь в сумі 11520,00 грн. та судовий збір. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 16 грудня 2016 року [PERSON] уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» кредитний договір № 16.12.2016-000000541. На заявку від 29.12.2016 року до кредитного договору, позивач видав відповідачу транш у розмірі 3000 грн. на 14 календарних днів, з кінцевим терміном повернення траншу до 11.01.2017 року та платою за користування траншем у розмірі 840 грн. Однак, в порушення умов договору, відповідач свої зобов`язання щодо повернення отриманих грошових коштів не виконав, у зв`язку з чим, станом на 22.01.2019 року утворилась заборгованість в розмірі 11520,00 грн. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження по вищевказаній справі та призначено судове засідання. 13.05.2019 року відповідач надав до суду заперечення на позовну заяву, в якій визнає частково позовні вимоги а саме в сумі 10680,00 грн., з яких 3000,00 грн. - сума основного боргу, 7680,00 грн. - заборгованість за пенею, плату за користування траншем - 840 грн. не визнає, так як вважає, що цей пункт договору є нікчемним у зв`язку з порушенням ЗУ "Про захист прав споживачів". В судове засідання представник ТОВ «Споживчий центр» не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участь, вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву у якій просила розглянути справу за її відсутності, відзив підтримала. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи думку представника позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 16 грудня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 16.12.2016-000000541, відповідно до умов якого кредитор зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити плату за користування (п.1.1. кредитного договору). Згідно п. 1.2. кредитного договору транш надається для використання позичальником на будь-які законні цілі. Сторони погодились, що кредит за даним договором не є споживчим, а даний договір не є договором про надання споживчого кредиту. Згідно п.2.1. кредитного договору, кредитор надає позичальнику транш на умовах його строковості платності і поворотності. Відповідач, 29.12.2016 року подавши заявку до кредитного договору № 16.12.2016-000000541, отримав від позивача транш на наступних умовах: сума траншу - 3000,00 грн., строк користування траншу - 14 календарних днів з дати надання траншу. Плата за користування - 840,00 грн., що становить сукупну вартість кредиту в грошовому виразу, та 28% в процентному значенні, відповідно до п. 1.3 Кредитного договору. Факт надання позивачем відповідачу траншу в сумі 3000 грн. підтверджується видатковим касовим ордером від 29.12.2016 року і сторонами не оспорюється. Згідно п. 7.2. заявки, кошти для погашення заборгованості в першу чергу направляти на погашення пені, потім простроченої плати за користування, потім плати за користування, потім траншу, а сума, що залишилась після цього направляється на компенсацію завданої шкоди, якщо така була завдана. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №16.12.2016-000000541, загальна сума - 11520,00 грн. розмір траншу - 3000, 00грн., 840,00 грн. - плата за користування траншу, 7680,00 грн. - розмір пені. Згідно з п. 4.1 Заявки, позичальник зобов`язується використати транш на зазначені в договорі цілі і забезпечити своєчасне повернення траншу та плати за користування шляхом внесення в касу кредитора готівкою або перерахування на рахунок кредитора в такі терміни: а) повернення кожного траншу до дати, зазначеної у п.1.3. як кінцевий термін повернення такого траншу; б) плату за користування за відповідним траншем в день повернення відповідного траншу; в) штрафні санкції, які можуть биту нараховані кредитором за несвоєчасне виконання зобов`язань за цим договором, - негайно з моменту пред`явлення кредитором вимоги (усної чи письмової) про нарахування таких санкцій. Згідно з п. 5.4 Заявки, за порушення строків повернення Траншу та плати за користування Траншем, кредитор нараховує пеню у розмірі 2% за кожен день прострочення платежу. Разом з тим, в порушення договірних умов, відповідач, станом на 22.01.2019 року не виконав свої зобов`язання щодо повернення отриманого траншу в розмірі 3000,00 грн. та плати за користування траншем у розмірі 840,00 грн. Доказів повернення несплаченої суми грошових коштів відповідачем суду не надано, згідно письмових заперечень відповідач не заперечує проти існування боргу в розмірі 10680,00 грн., з яких 3000,00 грн. - сума основного боргу, 7680,00 грн. - заборгованість за пенею. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Як передбачено ст. 627 ЦК України (в ред., що діяла на час спірних правовідносин), відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл.52 Цивільного Кодексу України. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що визначено ст. 610 ЦК України. Відповідно до положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Поняття та підстави виникнення права на неустойку визначені ст. 549, 550 ЦК України. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України). Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Як передбачено ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Розмір заборгованості за траншем в сумі 3000 грн. та розмір заборгованості за платою за користування траншем в сумі 840 грн., 7680,00 грн. - розмір пені, підтверджується розрахунком, наданим позивачем. Вказаний розрахунок є повним, чітким, об`єктивним, він узгоджуються з умовами кредитного договору, визнаний відповідачем. Тому, суд вважає вказаний документ належним та допустимим доказом і бере за основу при винесенні цього рішення. Відповідно до ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Вирішуючи питання щодо розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, суд бере до уваги висновки, викладені в постанові Верховного Суду №202/3351/14-ц від 28.02.2018 року, відповідно до якої ВС зазначив, що Цивільним кодексом судам надано право зменшити розмір неустойки, а не звільнити від такої сплати взагалі, та Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року по справі № 6-100цс14, згідно яких частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Також, судом враховано, що положення кредитного договору щодо розміру пені несправедливими, або недійсними відповідно ЗУ «Про захист прав споживачів» сторонами не визнавались. Істотними обставинами в розумінні частини 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Враховуючи, що відповідачем не надано суду жодного підтвердження тяжкого стану здоров`я, тяжкого майнового стану, взагалі відповідач визнає розмір пені в сумі 7680 грн. та посилається у своїх запереченням лише на закон України «Про захист прав споживачів», який не застосовується до подібних правовідношень, тому що п.1.2. кредитного договору визначено: сторони погодились, що кредит за даним договором не є споживчим, а даний договір не є договором про надання споживчого кредиту, тому, суд,

Outcome: approved