Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до до Міністерства оборони України, 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ДП Міністерства оборони України «Готель «Власта» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день поновлення на посаді. В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що згідно наказу державного секретаря Міністерства оборони України від 24 липня 2019 року № 40-ДП його призначео на посаду директора ДП МОУ «Готель «Власта» та цього ж дня укладено із ним відповідний контракт терміном дії з 24 липня 2019 року по 23 липня 2024 року . Наказом Міністра оборони України від 07 травня 2020 року № 15-ДП його було звільнено з посади згідно п. 8 ч.1 ст. 36 КЗпП України та розірвано контракт, укладений з ним 24 липня 2019 року, відповідно до пунктів «Ж», «І», «Р», «Ш» пункту 23 розділу 5 Контракту. Вважає таке звільнення незаконним, оскільки таке відбулося в період його тимчасової непрацездатності, що підтверджується листком непрацездатності серія АДЦ № 936295 та листком непрацездатності серія АДЦ № 936441. Крім того зазначив, що оскаржуваний наказ є незаконним, і з огляду на те, що відповідач передбачивши в ньому розірвання з ним контракту, грубо порушив положення п. 22 постанови КМУ від 19 березня 1994 року №170 «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору» оскільки не повідомив його за два тижні про майбутнє звільнення та не попередив про дострокове розірвання контракту. Відтак вважає звільнення його з роботи незаконним, а тому змушений звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області від 05 червня 2020 року позовну заяву [PERSON] до Міністерства оборони України, 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ДП Міністерства оборони України «Готель «Власта» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день поновлення на посаді прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 06 лиипня 2020 з повідомленням (викликом) сторін. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі. 19 серпня 2020 року, скориставшись процесуальним правом, представник Міністерства оборони України - Тужиков М.А. подав до суду відзив на позовну заяву, якому зазначив, що позивача, як директора ДП МОУ «Готель «Власта», Наказом Міністерства оборони України 07 травня 2020 року №15-ДП було звільнено на підставі п. 8 ч.1 ст. 36 КЗпП України, та розірвано контракт з ним відповідно до підпунктів «ж», «і», «р», «ш» пункту 23 розділу 5 контракту, оскільки виявлено ряд суттєвих порушень та недоліків, причиною яких було неналежне виконання [PERSON] умов контракту. Письмове погодження звільнення [PERSON] з посади ДП МОУ « Готель» Власта» погоджено головою Львівської обласної державної адміністрації, про що свідчить відповідний лист Львівської ОДА вх.№6805\\3 від 04 травня 2020 року. Перебуваючи на лікарняному, 20 травня 2020 року позивач знаходячись у приміщенні Міністерства оборони України відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення, про що складено відповідний акт. Відповідно до інформаційної довідки ДП МОУ «Готель «Власта» від 05 серпня 2020 року №96 , [PERSON] після завершення лікування згідно наказу директора ДП МОУ «Готель «Власта» від 01 червня 2020 року №56-К звільнено з посади директора підприємства 01 червня 2020 року. При кінцевому розрахунку йому нараховано 11 503,10 грн. Допомогу по тимчасовій непрацездатності за рахунок фонду соціального страхування не отримано. За таких обставин вважає, що при звільненні позивача було враховано та виконано усі приписи трудового законодавства, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 26 серпня 2020 року позивачем надано до суду пояснення на відзив (вх. №4088) в якому зазначив, що відповідач грубо порушив процедуру звільненя та в матеріалах справи відсутні жодні, допустимі, достовірні докази, які вказують на ту обставину, що він порушив п.п. «ж», «І», «р», «ш», п.23 розділу 5 контракту. Таким чином, відсутні докази, що він допустив невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків щодо управління Підприємством та розпорядження майном та порушив вимоги законодавства України і умови контракту, а доводи відповідача про порушення умов контракту базуються виключно на припущеннях. 03 вересня 2020 року Сколівським районним судом Львівської області було винесено ухвалу, згідно якої було задоволено клопотання представника відповідача Бабко Ю. про залучення до участі у справі ДП «Готель «Власта» у якості третьої особи на стороні відповідача. 03 вересня 2020 року позивач подав до суду заяву (вх.№ ЕП 9441) про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - Попович Ю.І. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. У задоволенні позову просив відмовити. Представник третьої особи - адвокат Ковальчук І.О. зазначила, що позовні вимоги є необгрунтованими і безпідставними та просила у задоволені відмовити. Зокрема вказала, що 07 травня 2020 року відповідно до наказу Міністра оборони України №15-ДП директора ДП «Готель «Власта» [PERSON] було звільнено з роботи, тимчосове виконання обов`язків директора покладено на завідувача господарства філії ДП МОУ «Західвійськбуд» 66 управління начальника робіт» [PERSON] . Приступивши до виконання обов`язків директора ДП «Готель «Власта» [PERSON] від головного бухгалтера - [PERSON] довідався, що [PERSON] з 06 травня2020 року перебуває на листку тимчасової непрацездатності, що унеможливлювало видання внутрішнього наказу по підприємство про його звільнення, а також проведення остаточного розрахунку, який здійснюється «наручно» через касу Підприємства. На роботу позивач фактично з`явився лише 01 червня 2020 року. Так 01 червня 2020 року тичасово виконуючим обов`язків директора ДП «Готель «Власта» був виданий наказ по підприємству № 56-К від 01 червня 2020 року, яким [PERSON] звільнено з роботи 01 червня 2020 року із виплатою заробітної плати за 1 робочий день червня 2020 року - 701, 25грн. компенсанції за 25 календарних днів невикористаної щорічної відпустки - 11294 грн, допомоги по тимчасовій непрацездатності - 11503, 10грн. Отже трудові відносини із позивачем фактично були припинені саме 01 червня 2020 року, при цьому листки тимчасової непрацездатності, на які посилається позивач, прийнятті та оплачені ДП «Готель «Власта». Враховуючи наведене, доводи [PERSON] про, те що його звільнення відбулось на листку тимчасової непрацездатності не заслуговують на увагу суду, оскільки 07 травня 2020 року було лише видано наказ про його звільнення, в той час як фактичне припинення трудових відносин відбулось 01 червня 2020 року. Крім того вказала, що підстав для поновлення немає, оскільки підтверджується відповідною практикою Верховного Суду, позивачем залучено до справи неналежного відповідача, відсутня трудова книжка позивача - невідомий запис у трудовій книжці. Розглянувши матеріали справи, учасників справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року в справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч.1 ст. 4 та ч.1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням вимог трудового законодавства у справах про поновлення на роботі, в яких оспорюється незаконність звільнення, обов`язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. При цьому розгляд та вирішення трудових спорів повинні спрямовуватися на охорону конституційного права кожного на працю (Постанова Верховного Суду від 23.01.2018 в справі № 273/212/16-ц). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши у засіданні порушення прав позивача цивільного характеру, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що 24 липня 2019 року наказом державного секретаря Міністерства оборони України № 40-ДП [PERSON] призначено на посаду директора ДП МОУ «Готель «Власта»та укладено контракт на строк з 24 липня 2019 року по 23 липня 2024 рік, згідно якого позивач був прийнятий на посаду директора ДП МОУ «Готель «Власта». 07 травня 2020 року, відповідно до наказу Міністра оборони України № 15-ДП [PERSON] був звільнений з посади директора згідно п.8 ч.1 ст. 36 КЗпП України та розірвано контракт, укладений ним 24 липня 2019 року, відповідно до підпунктів «Ж», «І», «Р», «Ш» пункту 23 розділу 5 Контракту. Звертаючись у суд з даним позовом, [PERSON] посилався на те, що був звільнений без законної підстави, тому, що з 06 травня 2020 року по 30 травня 2020 року він перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серія АДЦ № 936295 та листком непрацездатності серія АДЦ № 936441. Крім того, в матеріалах справи наявний наказ директора ДП МОУ «Готель «Власта» від 06 травня 2020 року №42-к, згідно якого на час хвороби з 06 травня 2020 року і до дня виходу на роботу директора підприємства [PERSON] його обов`язки покладено головного бухгалтера [PERSON] (за її згодою), з наданням їй права першого підпису фінансово-господарчих(крім договорів) та кадрових документів. Відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності( крім звільнення за п.5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпусці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Проте, наведене не може бути підставою для незастосування до працівників, які працюють відповідно до укладеного контракту, положень ч.3 ст. 40 КЗпП України. Такі працівники не можуть бути звільнені в день тимчасової непрацездатності, оскільки це зумовить нерівність та дискримінацію цієї категорії працівників, ускладнить їх становище та знизить реальність гарантій трудових прав громадян, встановлених Конституцією і законами України. Із змісту Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч.3 ст. 40 КЗпП України від 04 вересня 2019 року №6- р (II) 2019 р. видно, що положення ч.3 ст. 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України. Тобто, положення ч.3 ст. 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спецальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій, є зокрема, сформульована у законодавсті заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Відтак суд виходить з того, що позивача [PERSON] звільнено з роботи відповідно до наказу № 15-ДП від 07 травня 2020 року з порушенням ч.3 ст. 40 КЗпП України, що згідно зі ст. 235 КЗпП України є підставою для його поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За правилами ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Оскільки звільнення позивача відбулось 07 травня 2020 року, відтак для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, за основу береться заробітна плата за фактично відпрацьовані позивачем повних два календарні місяці, що передували дню звільнення, а саме: березень та квітень 2020 року. Згідно з довідкою про доходи №100 від 18 серпня 2020 року видана ДП МОУ «Готель «Власта» - заробітна плата у березні 2020 року становила 14025,00 грн., у квітні 2020 року - 14025 грн. Кількість робочих днів у березні 2020 року становить 21 день, у квітні 2020 року - 21 день. Відповідно до пункту 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] складає: (14025,00 грн. + 14025 00 грн.) : (42) = 667,85 грн. Кількість днів вимушеного прогулу з дня звільнення 08 травня 2020 року по день поновлення на роботі 16 вересня 2020 становить 90 днів. З урахуванням викладеного з відповідача ДП Державного підприємства Міністерства оборони України «Готель «Власта» на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 60106,50 грн. (667,85 грн. х 90 днів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Зважаючи на викладене, повністю, всебічно та об`єктивно проаналізувавши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов переконливого висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог ч.3 ст. 40 КЗпП України, що є підставою для його поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, відповідно до п.1 ч.1 ст. 264ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Так, враховуючи вимоги ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» та ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача Міністерства оборони України в дохід держави 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок. Також суд вважає за необхідне відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved