Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

29 червня 2021 року [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що вона з 27 червня 1986 року по 22 листопада 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 13 квітня 1999 року, тобто у період зареєстрованого з відповідачем шлюбу, вона придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що оформлено укладанням відповідного договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Лучко Н. Г., зареєстрованого в реєстрі за № 459. Письмової згоди на укладання цього договору відповідач не надавав. У 2021 році з метою відчуження квартири [ADDRESS] , позивач звернулась до нотаріуса, проте останній в усному порядку відмовив їй у вчиненні нотаріальної дії, оскільки відсутня згода чоловіка, під час шлюбу з яким набуто право власності на нерухоме майно. Позивач посилається на те, що зазначену квартиру було набуто нею за особисті кошти з метою перевезення для проживання її матері похилого віку до м. Запоріжжя з регіону, які вона отримала від продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з чим, позивач, посилаючись на ст. 57 СК України, просила суд поділити майно подружжя, визнавши за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] і вирішити питання стосовно судових витрат. Ухвалою суду від 05 липня 2021 року було відкрито провадження у справі з її розглядом за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче засідання (а.с. 33-34). Ухвалою суду від 22 вересня 2021 року було задоволено клопотання позивача про виклик і допит осіб в якості свідків (а.с. 48-49). Ухвалою суду від 22 вересня 2021 року постановлено про закриття підготовчого провадження у справі, останню призначено до судового розгляду по суті (а.с. 48-49) Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву та клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності. Допитана у судовому засіданні 21 жовтня 2021 року свідок [PERSON] зазначила, що вона сторін у справі знає майже сім років, пояснила, що їй відомо про те, що позивач продала будинок її батьків, який знаходиться в селі з метою перевезення для проживання до міста своєї матері похилого віку для здійснення за нею догляду. Додала, що після розірвання між сторонами шлюбу їй невідоме місце перебування відповідача. Допитана у судовому засіданні 21 жовтня 2021 року свідок [PERSON] зазначила, що вона знає позивача та її батьків, з останніми вона проживала в одному селі - смт Малокатеринівка. Пояснила, що дійсно мати позивача, в силу свого похилого віку, постійно хворіла, а тому позивачем разом з нею було прийнято рішення про продаж батьківської хати з метою придбання квартири у м. Запоріжжя для проживання матері позивача. Додала, що мати позивача наразі померла, на момент смерті вона проживала в м. Запоріжжя. Допитана у судовому засіданні 21 жовтня 2021 року свідок [PERSON] зазначила, що вона є молодшою донькою позивача, відповідач у справі є її батьком. Пояснила, що її бабуся в силу свого похилого віку постійно хворіла та потребувала стороннього догляду, у в`язку з чим її мати разом з бабусею вирішили продати будинок у смт Малокатеринівка Запорізької області, а за отримані кошти - придбати квартиру у м. Запоріжжя та проводити лікування бабусі. Окрім того, зазначила, що її батько, відповідач по справі [PERSON] , 15.09.2014 року заповів їй все рухоме і нерухоме майно яке буде належати йому на день смерті, про що надано належним чином засвідчену копію заповіту. Враховуючи вищевказані обставини, суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223 та ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд, допитавши свідків, дослідивши письмові докази та оцінивши досліджені докази в сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом установлено, що сторони з 27 червня 1986 року по 22 листопада 2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 10, 11). В період шлюбу, а саме 13 квітня 1999 року позивач на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Лучко Н. Г., зареєстрованого в реєстрі за № 459 і наданого суду у засвідченій позивачем копії, набула у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 22) Вартість вказаного нерухомого майна на момент його набуття становив 2 398,00 грн. про що зазначено у п. 3, 4 договору купівлі-продажу. Крім того, судом установлено, що позивачеві [PERSON] , відповідачеві [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на житло № [NUMBER] від 04 липня 2002 року на праві спільної часткової власності по 1/4 (частині кожному) належить квартира [ADDRESS] (а.с. 21). Нормами ст. ст. 57, 60 СК України встановлені загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України зазначено в постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16. Таким чином, зважаючи на принцип презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте ними під час шлюбу, позивач, яким в період шлюбу було придбано вищевказане майно, звернувся до суду з вимогою про визнання права його особистої власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Постановою Верховного Суду України від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17 визначено, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Оскільки спірне майно було придбано під час шлюбу, а позивач, порушує питання про спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, яке було набуто ним під час перебування в шлюбі, суд дійшов висновку про те, що саме на позивача покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції. Статтею 4 ч.1 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За нормами ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з нормами ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пунктами 23 та 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»", визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Проаналізувавши представлені докази, а також показання свідків, які підтвердили джерело походження коштів за які було придбано спірну квартиру, суд дійшов висновку що зазначене нерухоме майно хоч і було придбане позивачем під час перебування у шлюбі з відповідачем, але придбане воно було за рахунок особистих коштів позивача, правові підстави для того щоб вважати його спільною сумісною власністю сторін спору відсутні. Натомість, є достатні правові підстави для визнання спірного майна особистою приватною власністю позивача шляхом застосування норм ст. ст. 57, 58 СК України і захисту в такий спосіб невизнаного права позивача. Відповідачем не доведено, що він приймав участь у придбанні цього майна своїми коштами чи особистою працею. На користь того, що спірний об`єкт є особистою власністю позивача, а не спільною сумісною подружжя, свідчить також наступне. Набувалося у власність спірне домоволодіння позивачем без згоди відповідача - ні усної, ні письмової згоди відповідач не надавав. Так само вказане домоволодіння одноосібно утримується позивачем без участі відповідача тривалий час. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved