Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

22 лютого 2017 року позивач звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП. В обґрунтування позовної заяви, позивач посилається на те, що 15.02.2016 року о 09 год. 05 хв. [PERSON] керуючи автомобілем Toyota Avensis державний номер [NUMBER] перед початком зміни руху (розворотом) по вул. Гаванська, 5 в м. Дніпро, не переконалась в безпечності руху і не створення перешкод для інших учасників руху, чим спричинила зіткнення з автомобілем Hundai Santafe державний номер [NUMBER] , яким керував [PERSON] . Протиправними діями [PERSON] було завдано майнову шкоду позивачу у розмірі 410 077,00 (чотириста десять тисяч сорок чотири грн. 00 коп.) гривень, що підтверджується висновком №1503/16/16 від 21.04.2016 року експертного дослідження по встановленню вартості матеріальної шкоди, завданої власнику тз. Також позивачем була сплачена вартість експертного дослідження, що підтверджується квитанцією від 21 04.2016 року. Таким чином загальна вартість майнової шкоди склала 411 577,00 (чотириста одинадцять тисяч п`ятсот сімдесят сім грн. 00 коп.) гривень. До сьогоднішнього дня позивач не отримав ніякого відшкодування зі сторони відповідача, не дивлячись на те, що вина відповідача встановлена постановою Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 07.10.2016 року по справі №206/1499/16-п, яка набрала законної сили на підставі постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.12.2016 року, також позивач просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу та судовий збір. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, які зазначені в заяві. Представник відповідача заперечував щодо позовних вимог, та суми відшкодування, яку у повному обсязі його довіритель не визнає. Посилався також на наявний в матеріалах справи відзив на позовну заяву. (а.с.114-117). Суд, вислухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, докази, надані в обґрунтування позову, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 15.02.2016 року о 09 год. 05 хв. [PERSON] керуючи автомобілем Toyota Avensis державний номер [NUMBER] перед початком зміни руху (розворотом) по вул. Гаванська, 5 в м. Дніпро, не переконалась в безпечності руху і не створення перешкод для інших учасників руху, чим спричинила зіткнення з автомобілем Hundai Santafe державний номер [NUMBER] , яким керував [PERSON] . Самарським районним судом м.Дніпропетровська розглядалася адміністративна справа №206/1499/16-п, за результатами якої відповідача було визнано винною у порушені вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України, що знаходиться у причинному зв`язку з настанням ДТП та пошкодженням транспортних засобів. 07 жовтня 2016 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська було винесено постанову по справі №206/1499/16-п про визнання [PERSON] винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 01 грудня 2016 року Апеляційним судом Дніпропетровської області було винесено постанову, якою апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 07.10.2016 року по справі №206/1499/16-п залишено без змін. Вказаною постановою суду встановлені обставини скоєння водієм [PERSON] правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, про які зазначено у рішенні вище. Згідно ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 05 січня 2017 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська звернулася [PERSON] до [PERSON] , третя особа акціонерне товариство страхова компанія «АХА-страхування», про відшкодування матеріальних збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Рішенням від 05 червня 2019 року у задоволенні її позовних вимог відмовлено, постановою суду від 18 лютого 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] - залишено без задоволення. Рішення\~Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 05 червня 2019 року залишино без змін. За приписами ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частинами 1 та 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Виходячи з положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вищезазначених норм процесуального права, позивачем були надані суду належні, допустимі та достатні докази на підтвердження того, що він зазнав матеріалів збитків, які були завдані діями відповідача внаслідок ДТП. Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до п. 47 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України. Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Судом також встановлено, що 13 грудня 2016 року між адвокатом Гусєвою К.В. та позивачем був укладений договір про надання адвокатський послуг, предметом якого є надання правової допомоги у складанні позовної заяви про стягнення збитків, яких позивач зазнав внаслідок ДТП, що сталася 15.02.2016 року. Вартість послуг адвоката склала 3 200,00 грн., що підтверджується актом виконаних робіт, прибутково-касовим ордером про сплату послуг адвоката. Позивачем були надані усі наявні та необхідні для встановлення обставин у справі докази, в тому числі і на підтвердження розмір спричинених йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди збитків. В свою чергу відповідач та її представник окрім відзиву на позов не надали жодних доказів на підтвердження своїх заперечень щодо позовних вимог, та надання доказів, які спростовують вимоги позивача. Відповідач наданими йому процесуальними права не скористалась, лише висловила припущення, що позивач повинен був звернутись з позовом до МТСБУ. Аналізуючи вказані вище обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved