Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

25.02.2015 року позивач звернувся до суду із позовною заяву про визнання договору дарування удаваним та визнання права спільної сумісної власності на квартиру. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 05.08.1995 року між позивачем та [PERSON] було зареєстровано шлюб, однак 23.04.2002 року шлюб було розірвано. Під час перебування у шлюбі, а саме в лютому 2001 р. за його кошти було придбано трьох кімнатну квартиру [ADDRESS]. Позивач був впевнений, що квартира купувалась, тому не переймався, що після розлучення дружина без його згоди зможе її відчужити. Проте, в лютому 2015 року, [PERSON] стало відомо, що колишня дружина має намір продати квартиру. Тоді ж і дізнався, що замість оформлення договору купівлі-продажу, [PERSON] оформила договір дарування. Тим самим, вона позбавила права на спірну квартиру позивача. Позивач у судове засідання зявився, просив позов задовольнити. Пояснив, що під час перебування у шлюбі з [PERSON], (яка на теперішній час змінила прізвище на «Трахте») вони спільно прийняли рішення щодо придбання квартири. 02.02.2001 року він та дружина досягли згоди з [PERSON] і [PERSON], які були власниками вищезазначеної квартири, досягли згоди про купівлю-продаж квартири за 2300 доларів США. У службовому кабінеті за місцем роботи [PERSON] передав [PERSON] зазначену суму коштів і доручив дружині оформити правочин у нотаріуса. Після придбання квартири вони з дружиною вселились туди та деякий час спільно проживали. Після розірвання шлюбу [PERSON] виїхала на постійне проживання до Німеччини і вони припинили спілкування. Спільна дитина [PERSON] був вивезений без згоди позивача до Німеччини, що стало підставою для звернення до правоохоронних органів. Таким чином, між ними склались конфліктні стосунки. Про факт укладання договору дарування квартири замість купівлі-продажу позивач дізнався лише у 2015 році. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 31.03.2015 року позов визнала, пояснила, що дійсно між нею і [PERSON] з одного боку та [PERSON] і [PERSON] з іншого боку, було досягнуто згоди про укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за ціною 2300 доларів США, які вона отримала від позивача 02.02.2001 року. Того ж дня вона разом з [PERSON] направилась до нотаріуса, яка безпосередньо перед оформленням договору запропонувала оформити правочин як договір дарування, з метою зменшення оподаткування. [PERSON] на пропозицію [PERSON] погодилась, оскільки це не порушувало її майнові права. Інший співвласник вищезазначеної квартири - [PERSON] був батьком [PERSON], на теперішній час він помер. В судове засідання 15.10.2015 року відповідач [PERSON] не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] проживає в Німеччині. Ухвалою від 14.04.2015 року було доручено компетентному органу Федеративної Республіки Німеччина допитати відповідача та вручити їй копію позовної заяви. 13.10.2015 року надійшло підтвердження виконання доручення, з якого вбачається, що [PERSON] вручено копію позовної заяви з додатками. За таких обставин, суд визнав можливим розглянути справу за відсутності відповідачів. Вислухавши пояснення позивача, відповідача [PERSON] дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ТП № 013303 від 11.10.2005 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 23.04.2002 року. (а.с. 8) Згідно договору дарування від 02.02.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрованого в реєстрі № 544, [PERSON], [PERSON] подарували [PERSON] квартиру [ADDRESS]. (а.с.6) Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ч.2 ст.717 ЦК України). В силу приписів ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Такими доказами по справі є пояснення сторін, свідків, письмові докази. За змістом ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України в пункті 25 постанови від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Для визнання правочину удаваним відповідно до положень ст. 235 ЦК України позивачу необхідно надати докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників правочину. На підставі пояснень сторін, суд приходить до висновку, що договір дарування від 02.02 2001 року, укладений між відповідачами є удаваним, тобто укладеним з метою приховати дійсний правочин - договір купівлі-продажу спірної квартири, і ніяких аргументованих доказів щодо спростування висновку суду відповідачем [PERSON] суду не надано. Про відсутність правовідносин дарування також свідчать обставини укладання правочину. А саме сторони договору не були знайомі до його укладання, отже відсутні будь-які соціальні звязки, які б могли стати мотивом для безоплатного відчуження нерухомого майна на користь [PERSON] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнала факт отримання коштів в сумі 2300 доларів США. Тому правовідносини між [PERSON] та [PERSON] мають регулюватися правилами, що встановлені для правочину купівлі-продажу. Таким чином вимоги позивача про визнання договору дарування удаваним правочином є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, який діяв на час укладення спірного правочину, визначалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічні норми містяться у ст. ст. 60, 61 СК України. За таких обставин, квартира [ADDRESS], є обєктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки набута під час перебування у шлюбі. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності вважається, що кожна річ, набута за час спільного проживання, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності цих осіб. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно вимог ст. 70 СК України частки дружини та чоловіка у такій квартирі є рівними, тобто по 1/2 частині. За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню з визнанням за [PERSON] права власності на 1/2 частину вищезазначеної квартири. Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду від 01.04.2015 року було накладено заборону на відчуження спірної квартири. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 154 ЦПК України суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: approved