Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) 19 серпня 2016 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 26 лютого 2005 року. Від шлюбу мають спільних дітей: дочок [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO]. Позивач просить шлюб розірвати, посилаючись на те, що сумісне проживання з відповідачем неможливе через постійні сварки, приниження та образи дружини в присутності дітей, постійні ультиматуми, погрози, шантаж та обман. Фактичні шлюбні стосунки між ними припинено з жовтня 2015 року Позивач вважає, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки стосунки, які склалися у сім'ї, негативно впливають на нього. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з мотивів і підстав, викладених у позовній заяві, просили шлюб розірвати. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд у задоволенні позову відмовити. Заслухавши сторони, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 26 лютого 2005 року, що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про шлюб серія 1-СР № 132043 (а.с. 3). Від спільного шлюбу мають спільних неповнолітніх дітей: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], що підтверджуються свідоцтвами про народження серія 1-ОК № 034753 та серія 1-ОК №087841 (а.с. 4, 7). Позивач на примирення не згодний, має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу. Причиною розладу в сімї стали непорозуміння та суперечки між подружжям, внаслідок чого позивач та відповідач перестали проживати однією сімєю. Судом встановлено, що розлад в сім'ї позивача носить не тимчасовий, а тривалий характер. Подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам позивача, оскільки відносини, які склалися між подружжям, а саме непорозуміння та сварки, суперечать його інтересам. Згідно ухвали суду від 24 жовтня 2016 року сторонам надавався час на примирення, проте примирення між подружжям не відбулося. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції", і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач, який наполягає на розлученні, має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved