Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-26 00:00:00

[PERSON] 25.07.2019 звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він являється власником житлового будинку [ADDRESS] , в якому зареєстровано чотирьох осіб, а саме його, співмешканку [PERSON] , [PERSON] та відповідача. Позивач зазначає, що відповідач не проживає в житловому будинку з 2004 року по даний час, добровільно не бажає знятися з реєстрації місця проживання. Також відповідач в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має, будинком не цікавиться. Позивач вказує, що перешкод в користування житловим будинком ні він, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. З 2004 року він з відповідачем не спілкується, зв`язків не підтримує, місце перебування відповідача йому не відомо. Позивач вважає, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] , в зв`язку з тривалим, понад один рік, без поважної причини відсутності за місцем реєстрації. У зв`язку з наведеним, посилаючись на ст.ст. 317, 319, 346, 391, 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] ; судові витрати зі сплати судового збору покласти на відповідача. Ухвалою суду від 30.07.2019 в даній справі відкрито провадження, визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено проведення судового засідання для розгляду справи по суті. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав зазначених в позовній заяві, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку. Пояснив, що відповідач не проживає в його житловому будинку більше п`ятнадцяти років, не вела з ним спільного господарства, і взагалі нічого спільного з нею не має. Має іншу сім`ю, з якою й проживає в житловому будинку та не бажає, щоб місце проживання відповідача було зареєстровано в його домоволодінні. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), що відміткою від 06.12.2019 на конверті про невручення з причин "інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення", який направлявся з судовою повісткою рекомендованим листом за зареєстрованим місцем проживання відповідача (а.с. 62), заяви про розгляд справи за її відсутності чи відкладення розгляду справи або відзив до суду не подавала. За відсутності заперечень позивача про ухвалення заочного рішення, враховуючи належне повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, яка не з`явилась в судове засідання не повідомивши про причини неявки та не подала до суду відзив, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, покази свідків, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ч. 1 статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: припинення правовідношення (частина 2 статті 16 ЦК України). В силу частин 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач являється власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 березня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Голованівської районної державної нотаріальної контори Голованівського району Кіровоградської області Бурдейною Г.І., зареєстрованого в реєстрі за №247, що підтверджується копією цього свідоцтва, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.05.2019 за №167645754 та копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 02.03.2012 за №29788153 (а.с. 5-7). Рішенням другої сесії сьомого скликання Клинівської сільської ради Голованівського району Кіровоградської області №18 від 01.12.2015, перейменовано [ADDRESS] Жукова на вулицю Лесі [ADDRESS] (а.с. 25). Рішенням виконавчого комітету Клинівської сільської ради Голованівського району Кіровоградської області №20 від 26.04.2019, перейменовано адресу житлового будинку з [ADDRESS] (а.с. 24). Відповідно довідок Клинівської сільської ради Голованівського району Кіровоградської області від 10.06.2019 за №238 та №284, позивач зареєстрований по [ADDRESS] та до складу його сім`ї входять співмешканка [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яка зареєстрована за зазначеною адресою, однак фактично за зареєстрованим місцем проживання не проживає з 2004 року (а.с. 8, 21). Згідно копії облікової картки об`єкта погосподарського обліку на 2016-2010 роки за №0232-1, голова домогосподарства по [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , а [PERSON] зазначена членом даного господарства, як співмешканка, яка вибула з господарства в 1996 році в м. Київ (а.с. 9-12). Відповідно до копії погосподарської книги домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] зареєстрована за цієї адресою з 23.07.2008 (а.с. 13-14). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що добре знає позивача, оскільки проживає по сусідству по [ADDRESS] , через 3-4 будинки від позивача. Відповідач не проживає в будинку позивача по [ADDRESS] років, вийшла заміж та виїхала в невідомому йому напрямку, позивач з відповідачем спільного господарства не вів. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що добре знає позивача, оскільки проживає по сусідству по [ADDRESS] , через 1-2 будинки від позивача. Він бачив, що позивач та відповідач проживали разом більше 10 років тому, однак більше 10 років відповідач не проживає в будинку по [ADDRESS] , тоді як позивач має іншу сім`ю, дружину. У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідків і таких доказів суду не надано. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За нормами ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною 1 і 2 ст. 71, ст. 72 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16.11.2016 року по справі №6-709цс16, про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання регулюються спеціальним нормативно-правовим актом, а саме: Законом України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за нормами ст. 7 якого, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що відповідач, у житловому будинку [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності позивачу, більше п`ятнадцяти років (з 2004 року) не проживає, про причини відсутності за місцем реєстрації понад один рік суду не повідомила, а тому суд приходить до висновку про відсутність таких причин. У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки відповідач втратила право користування житловим будинком позивача та добровільно не здійснює дії щодо зняття з реєстрації свого місця проживання, що обмежує позивача у розпорядженні належним йому будинком. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданої позивачем квитанції №35 від 11.07.2019 (а.с. 1), останній за подання даного позову до суду сплатив судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп., виходячи з розміру, встановленого підпунктом 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір, що підлягає відшкодуванню відповідачем. Підстави для допущення до негайного виконання судового рішення та для скасування заходів забезпечення позову відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: approved