Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

24.04.2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення авансу сплаченого на підставі попереднього договору. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 03 грудня 2019 року між [PERSON] , та [PERSON] було укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберник Є.В. і зареєстрований у реєстрі за № 153, згідно умов якого ми погодилися в подальшому укласти договір купівлі-продажу квартири та договір купівлі-продажу автостоянки (з передачею у власність (продажом) [PERSON] та прийняттям нею у власність (купівлею) квартири [ADDRESS] , та автостоянки № [NUMBER] , розташованої на першому поверсі підземної автостоянки по [ADDRESS] . Однак, відповідачем не були виконанні вимоги даного договору, що, на думку позивача, порушило її права та змусило звернутись до суду за захистом своїх прав. Таким чином, позивач просить суд cтягнути з [PERSON] аванс в розмірі 239 573,54 грн., сплачений на підставі попереднього договору від 03 грудня 2019 року та стягнути з [PERSON] сплачений судовий збір в розмірі 2 395,74 грн. 74 коп. 29.04.2020 ухвалою суду було позовну заяву залишено без руху. 21.07.2020 ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в загальному позовному провадженні. 06.04.2021 ухвалою суду було відмовлено в забезпеченні позову. 06.04.2021 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляд справи по суті. В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з цим, позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги підтримала, щодо заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Окрім цього, до суду від відповідача не було подано жодних документів на спростування доводів позивача. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, про що зазначено у позовній заяві. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 03 грудня 2019 року між [PERSON] , та [PERSON] було укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберник Є.В. і зареєстрований у реєстрі за № 153, згідно умов якого погодилися в подальшому укласти договір купівлі-продажу квартири та договір купівлі-продажу автостоянки з передачею у власність (продажом) [PERSON] та прийняттям позивачем у власність (купівлею) квартири [ADDRESS] , та автостоянки № [NUMBER] , розташованої на першому поверсі підземної автостоянки по [ADDRESS] . Згідно п. 2. Попереднього договору сторони зобов`язалися укласти Основний договір-1 та Основний договір-2 до 27 грудня 2019 року. Згідно умов п. 3. Попереднього договору протягом 1 (одного) робочого дня з моменту укладання та нотаріального посвідчення цього договору на підтвердження наміру придбати квартиру позивач зобов`язана перерахувати відповідачу суму в гривнях 239 573 грн. 54 коп., що є еквівалентом 10 000 (десять тисяч) доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладення попереднього договору. Сторони домовилися про те, що в момент розрахунків за основним договором-1, попередню оплату буде враховано у належному відповідачу платежі за основним договором-1. У разі не перерахування попередньої оплати в строки, що визначені в цьому договорі, цей попередній договір автоматично припиняє свою дію. На виконання умов попереднього договору, 03 грудня 2019 року на банківський рахунок відповідача, що зазначений в п. 3. Попереднього договору, було перераховано авансом кошти в сумі 239 573 грн. 54 коп., що підтверджується квитанцією АТ КБ «Приватбанк» №RC_R7MS85L1607WWTSAF3FE. 15 січня 2020 року між сторонами було укладено Договір про внесення змін до Попереднього договору, укладеного 03.12.2019 року, згідно умов якого ми змінили дату укладання Основного договору-1 та Основного договору-2 та зобов`язалися укласти основні договори не пізніше 31 січня 2020 року. Однак, як зазначає позивач, від незалежних від неї обставин, за станом здоров`я, прибути у зазначений строк для укладення основних договорів купівлі-продажу квартири та автостоянки не мала змоги про, що відповідача було повідомлено. Позивач вказує, що вона людина похилого віку, має проблеми зі здоров`ям, має підвищений тиск, який постійно потрібно контролювати та вчасно приймати ліки та має інші хронічні захворювання. Напередодні зустрічі, коли позивач мала прибути до нотаріуса, вона відчула черговий нестерпний біль у спині, який одразу ж поширився по всій нозі, в результаті чого була позбавлена можливості пересуватися. Протягом трьох днів, з 29.01.2020 по 31.01.2020, остання проходила реабілітаційні заходи в медичному центрі "Левмед" в Київській клінічній міській лікарні №10 (копія медичної довідки додається), через що і не змогла прибути на зустріч. Не зважаючи на зазначені обставини, позивач відмовив у проханні перенести дату укладання Основного договору-1 та Основного договору-2 щодо купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , та автостоянки № [NUMBER] , розташованої на першому поверсі підземної автостоянки по [ADDRESS] . і дія попередніх договорів була припинена 31.01.2020 року згідно пункту 14 зі змінами внесеними Договором внесення змін від 15.01.2020 року. У зв`язку із відмовою позивача продовжити строк укладання Основного договору 1 та Основного договору 2 і взагалі продавати квартиру [ADDRESS] , та автостоянку № [NUMBER] , розташованої на першому поверсі підземної автостоянки по [ADDRESS] ., позивачем було надіслано відповідачу претензію від 17.03.2020 року з вимогою повернути сплачений нею на підставі Попереднього договору аванс в розмірі 239 573 грн. 54 коп. У відповідь на претензію, позивач отримала від відповідача лист за вих. №25-02/20 від 25.02.2020, в якому відповідач повідомив, що прийняв рішення відчужити квартиру третій особі, а також в поверненні сплаченого мною авансу відмовляє і авансовий платіж залишає собі в якості штрафної санкції відповідно до п. 10. Попереднього договору. Так, абзацом другим пункту 10 попереднього договору передбачено, що «У разі ухилення Сторони-2 від укладання Основного договору-1 та Основного договору-2 та не укладання таких у строк, визначений в п.2 цього Попереднього договору, попередня оплата, яка сплачена Стороною-2 по цьому Попередньому договору залишається у власності Сторони-1 в якості штрафної санкції (штрафу) та не повертається Стороні-2». Зазначеним пунктом Попереднього договору передбачено залишення сплаченої позивачем попередньої оплати у власності відповідача, у разі ухилення від укладання основних договорів. Однак, неприбуття позивача 30 січня 2020 року на зустріч до приватного нотаріуса не може вважатися навмисним ухиленням від укладання основних договорів купівлі-продажу майна. Про те, що дійсно позивач мала намір придбати у відповідача нерухомість свідчить, в першу чергу, розмір авансу, на який остання погодилася в попередньому договорі та який було нею вчасно сплачено на рахунок відповідача. Крім того, згідно п. 17 Попереднього договору, позивач взяла на себе всі витрати, пов`язані з нотаріальним оформленням Попереднього договору. Таким чином, позивач вважає, що відмова відповідача повернути сплачений нею попередній платіж є незаконною, а умова абзацу другого пункту 10 Попереднього договору суперечить вимогам чинного законодавства. Крім того, пунктом 3 Попереднього договору визначено, що сума в розмірі 239 573, 54 (двісті тридцять дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят три гривні 54 копійки), що є еквівалентом 10 000 (десять тисяч) доларі США за офіційним курсом НБУ на дату укладення Попереднього договору, є попередньою оплатою яка в момент розрахунків за Основним договором1 буде врахована у належному відповідачу платежі за Основним договором-1. Сторони в Попередньому договорі визначили, що сума в розмірі 239 573, 54 (двісті тридцять дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят три гривні 54 копійки) є способом оплати за Основним договором 1, тобто є авансом, який підлягає поверненню. Аналогічної позиції дотримується суди різних інстанцій, зокрема Київський апеляційний суд у справі № 361/8331/18, Верховний Суд України у справах № 60176цс/2, № 444/1725/16-ц, № 310/3023/16ц-ц та інші. Крім того, на думку позивача, дії відповідача свідчать про, що він взагалі не мав наміру здійснювати продаж квартири, так як за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна, відповідач безоплатно відчужив квартиру [ADDRESS] , третій особі шляхом укладання договору дарування (копія довідки з ЄДР додається). З врахуванням зазначеного, позивач просить суд cтягнути з [PERSON] аванс в розмірі 239 573,54 грн., сплачений на підставі попереднього договору від 03 грудня 2019 року та стягнути з [PERSON] сплачений судовий збір в розмірі 2 395,74 грн. 74 коп. Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Нормами ст. 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Частиною 1 ст. 570 ЦК України, встановлено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Таким чином, внесення завдатку, як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, тобто укладеного між сторонами договору, яким визначено предмет та істотні умови. Однак, договір купівлі-продажу між сторонами укладений не був, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати передані кошти завдатком. В такому випадку, такі кошти, відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України - є авансом. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/1084/18, який є обов`язковим на підставі положень ч.4 ст. 263 ЦПК України, аванс є звичайною сумою попередньої оплати за договором, яка не виконує забезпечувальної функції, властивої завдатку. У разі невиконання зобов`язання, по якому передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила. Крім того, слід зазначити, що аналогічний правовий висновок викладено і у постанові Верховного Суду України від 13.02.2013 року в справі №6-176цс12. Зокрема, Судова палата в цивільних справах Верховного Суду України зазначає, що згідно із ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника за попереднім договором платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Законом не передбачено, що якщо аванс згідно з умовами попереднього договору був переданий, а зобов`язання не виконано, тобто основний договір у визначений попереднім договором строк не укладений, то аванс залишається у сторони, яка його отримала. Така умова попереднього договору суперечить вимогам чинного законодавства. В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 березня 2012 року, від 14 березня 2012 року, від 27 липня 2011 року у справах про стягнення авансових платежів, сплачених за попередніми договорами і розірвання таких договорів суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що в разі не укладення сторонами основних договорів у строк, визначений попередніми договорами, передані позивачами в рахунок оплати за основними договорами грошові кошти є відповідно до ст. 570 ЦК України не завдатком, а авансом і підлягають поверненню особам, які їх сплатили. Зі змісту зазначених норм закону можна зробити висновок, що аванс - це лише спосіб платежу і він не є зобов`язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов`язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов`язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. У разі, коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Тобто, боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов`язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки, на думку суду, відповідачем не було спростовано доводів позивача, щодо того, що саме з її вини та її навмисними діями не було укладено договору купівлі - продажу. Окрім цього, попереднім договором передбачено, що сторони можуть погодити інший строк на укладення Основного договору, а дії відповідача свідчать про те, що останнім було порушено умови договору, так як було відчужено нерухоме майно на користь третіх осіб. Таким чином, суд вважає, що оскільки договори купівлі - продажу, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, передана позивачем відповідачу грошова сума є авансом, який підлягає поверненню позивачу, з зазначених підстав. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі 2 395 грн. 74 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved