Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , зазначивши третіми особами [PERSON] та [PERSON] про стягнення суми 63081,83 гривень (в т.ч. 22421,52 гривень - інфляційні втрати\~та 14855,76\~гривень -\~3%\~річних за період з 01.09.2019 по 01.11.2020; 25561,57 гривень за сплату комунальних послуг; 242,98 гривень комісії за платежами). Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність невиконаного грошового зобов`язання відповідача перед позивачем за період з 01.09.2019 по 02.11.2020, визначеного на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуди І.В. від 02 грудня 2013 року (надалі Виконавчий напис) у межах суми 155617,11 гривень та рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.05.2020 на суму 250895,97 гривень. Доводячи підставність своїх вимог позивач зазначає, що на підставі Виконавчого напису звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16.04.2008 №371-0221002/ФК-08 в розмірі 153117,11 грн. Вказаний Виконавчий напис перебував на виконанні органах державної виконавчої служби (номер виконавчого провадження 51984186). 11 вересня 2019 року позивачем було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги до відповідача. Крім того, на підставі судового рішення суду від 27 травня 2020 року було присуджено до стягнення з відповідача інфляційні витрати та 3% річних за період з 02.12.2013 по 01.09.2019 у зв`язку з простроченням виконання Виконавчого напису. Позивач наголошує на тому, що відповідачем виконано виконавчі листи 02.11.2020 шляхом передачі йому у власність квартири [ADDRESS] , тому просить стягнути з відповідача суму інфляційних втрат та 3% річних за період з 01.09.2019 по 02.11.2020. Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, у якому висловила свою незгоди із заявленими позовними вимогами, оскільки рішення суду від 27 травня 2020 нею оскаржено до апеляційного суду. Крім того, вона не була повідомлена про зміну кредитора у зобов`язанні; вимоги про сплату боргу вона не отримувала; вказане зобов`язання є натуральним, а не грошовим, і на нього не може бути нараховано 3% річних та інфляційні втрати. Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. На підставі заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 травня 2020 (далі - Заочне рішення) було присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму 248\~411,86\~\~гривень (в тому 221\~551,92 гривень інфляційних витрат та 26\~859,94 гривень 3% річних) заперіод з 02.12.2013 по 01.09.2019 у зв`язку з простроченням виконання Виконавчого напису. Рішення суду набуло законної сили 07.08.2020, видано виконавчий лист. Відповідно до\~частини четвертої\~статті 82\~Цивільного процесуального\~кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, обставини щодо укладання кредитного договору, видачі Виконавчого напису, укладання договору купівлі-продажу права вимоги, згідно з яким позивач набув прав вимоги до сторін по справі, а також невиконання грошових зобов`язань не підлягають доказуванню у справі, яка розглядається, оскільки мають преюдиційне значення. Крім того, [PERSON] в рахунок погашення боргу по примусовому виконанню зведеного виконавчого провадження з примусового виконання Виконавчого напису та виконавчого листа, виданого на виконання рішення суду від 27 травня 2020 року передано у власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується даними акту державного виконавця від 06.10.2020 (а.с. 19), постанови про передачу стягувачу нереалізованого нерухомого майна в рахунок погашення боргу (а.с. 20-21), свідоцтва від 2 листопада 2020 року (а.с. 22). \~ \~ \~ \~У межах судового розгляду даної справи позивач просить стягнути з відповідача суму інфляційних втрат та 3% річних за період з 01.09.2019 по 02.11.2020 (фактичне виконання Виконавчого напису та рішення суду), а також сплачену ним заборгованість по комунальних послугах. \~ \~ \~ \~Приймаючи такі доводи позивача на предмет їх відповідності нормам законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд зазначає наступне. Частиною першою\~статті 15 Цивільного кодексу України\~ гарантовано право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі І книги 5 ЦК України «Загальні положення про зобов`язання», а відтак поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Згідно з приписами частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. \~Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Підстави виникнення зобов`язань визначенні статтею 11 Цивільного кодексу України. За змістом статей\~ 524,\~533-535, 625\~Цивільного кодексу\~України \~грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.\~Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. З аналізу норм\~ст. 625 ЦК України\~випливає, що у вказаній статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання\~незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року, провадження № 14-16цс18, в якій констатовано, що приписи\~статті 625 ЦК України\~поширюються на всі види грошових зобов`язань. Отже, відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, яке виникло на підставі кредитного договору, на виконання якого видано Виконавчий напис та на підставі рішення суду від 27 травня 2020 року, яке набуло законної сили. З огляду на те, що відповідач не виконав вищевказане грошове зобов`язання, тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, тобто позивач має право на отримання інфляційних втрат від знецінення грошових коштів та 3% річних від простроченої суми, з урахування періоду, визначеного рішенням суду від 27 травня 2020 року по справі №303/6200/19 та дати виконання зобов`язання. При цьому, сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці. Інфляційні втрати суд розраховує за формулою: [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] ? [Індекс інфляції] - [Сума боргу], де індекс інфляції - добуток щомісячних індексів за відповідний період. 3% річних суд розраховує за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] ? 3% / 365 днів ? [Кількість днів]. Наведений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних узгоджується із вищевказаними формулами обрахунку заявлених до стягнення складових суми заборгованості. \~ \~ \~ \~Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача за період з 01.09.2019 по 02.11.2020 підлягає стягненню сума коштів у розмірі 37277,28 гривень (в т.ч.: 22421,52 гривень - інфляційні втрати, 14855,76 гривень 3% річних). \~ \~ \~ \~Щодо вимог позивача про стягнення заборгованості з оплати комунальних послуг, то такі задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Відповідно до статей 66, 67, 162 Житлового кодексу України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Пунктом 1 частини першої\~статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3\~статті 20 цього Закону\~обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, \~якщо вони фактично користувалися ними. Крім того, відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна. При цьому, свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 02.11.2020, серія та номер: 355, на підставі якого позивач став власником квартири, не містить застережень про переведення боргу попереднього власника й не містить згоди кредитора на таку заміну, що узгоджується з положеннями\~статті 520 Цивільного кодексу України\~(заміна боржника у зобов`язанні). Стаття 7 Закону Закон України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" присвячена обов`язкам співвласників багатоквартирного будинку. Положеннями частини другої цієї статті передбачають, що кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника. Крім того, частина третя цієї ж статті передбачає, що у разі відчуження квартири чи нежитлового приміщення набуття новим власником усіх обов`язків попереднього власника як співвласника. Тлумачення наведеної норми права у системному зв`язку з вищеприведеними нормами надає можливість дійти висновку про те, що у даному випадку йдеться про перехід від попереднього власника до нового власника обов`язків саме як співвласника багатоквартирного будинку, передбачені законом, а не боргів попереднього власника з оплати за житлово-комунальні послуги. Тобто з моменту переходу права власності на квартиру попередній власник втрачає права і обов`язки співвласника багатоквартирного будинку, а новий власник набуває прав і обов`язків співвласника такого будинку. Отже, законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено між ними. Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 1 вересня 2020 року по справі №686/6276/19. Таким чином, позивачем заборгованість зі сплати комунальних послуг сплачено добровільно, оскільки законодавством на нього не був покладений обов`язок погашати заборгованість попереднього власника (відповідача) зі сплати отриманих нею раніше житлово-комунальних послуг. \~ \~ \~ \~Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: approved