Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про тлумачення заповіту, складеного [PERSON] , яка померла 28.02.2001 рокцу , який посвідчений секретарем виконавчого комітету Новобасанської сільської ради 16.10.1997 року, зареєстрований за реєстровим номером № 220, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно вказаного заповіту [PERSON] заповіла все своє майно , яке буде належати їй на день смерті , де б воно не було і з чого не складалося- 1/2 частину будинку з надвірними будівлями [PERSON] , а іншу 1/2 частину [PERSON], [PERSON] , [PERSON] в рівних частинах . Після смерті [PERSON] позивач у встановленому законом порядку звернувсь до державного нотаріуса Бобровицького нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини за заповітом та видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно. Однак, нотаріусом після відкриття спадкової справи відмовлено в видачі свідоцтва , так як зміст заповіту є незрозумілим , а саме в визначенні спадкового майна , яке заповіла кожному спадкодавиця. Позивач в судове засідання не з'явивсь, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить провести розгляд справи за його відсутності. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомляли , про перенесення розгляду справи не просили , а тому суд ухвалив справу розглядати на підставі наявних в справі доказів. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, однак надіслала до суду заяву, відповідно до якої просить провести розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю померлій 28.02.2001 року [PERSON] належала земельна ділянка призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства (а.с.10). Відповідно до заповіту, складеного [PERSON] , яка померла 28.02.2001 року , який посвідчений секретарем виконавчого комітету Новобасанської сільської ради 16.10.1997 року, зареєстрований за реєстровим номером № 220, [PERSON] заповіла все своє майно , яке буде належати їй на день смерті , де б воно не було і з чого не складалося 1/2 частину будинку з надвірними будівлями [PERSON] , а іншу 1/2 частину [PERSON], [PERSON] , [PERSON] в рівних частинах . Відповідно до полстанови державного нотаріуса в провадженні нотаріуса знаходиться спадкова справа щодо майна померлої [PERSON], однак не вбачається за можливе видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом щодо майна померлої у зв'язку із неможливістю визначення спадкової маси належної кожному, за наявності не чіткої вказівки в заповіті розміру належних спадкоємцям часток (а.с.6). Відповідно до частини 1 статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємством визнається перехід майна спадкодавця в разі його смерті до іншої осо би - спадкоємцю у порядку передбаченому за конодавством. Спадкоємець може прийняти спадщину за заповітом або за законом. У випадку, коли спадкодавець склав заповіт, - до спадщини закликаються спадкоємці за запові том. Відповідно до абз. 1 п. 5 постанови Пле нуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами справ про спад кування", часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до Закону України „Про нотаріат" встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину. Письмова заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відповідно до статті 1256 Цивільного кодексу України, тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Згідно ч. 1, 2 ст. 213 Цивільного кодексу України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Тлумачення заповіту являє собою інтелектуально-розумовий процес, спрямований на з'ясування змісту заповіту як одностороннього правочину, з тексту якого неможливо встановити справжню волю заповідача. Тлумачення полягає в усуненні нечітких, подвійних формулювань у заповіті і подоланні таким чином прогалин у реалізації волі заповідача. Слід зауважити, що тлумачення заповіту судом не повинно змінювати суть волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може приймати на себе права власника щодо розпорядження своїм майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з'ясування волі заповідача після його смерті (оголошення померлим). Тому суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту. Останнє має наслідком спотворення волі заповідача. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги зясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності,

Outcome: approved