Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

17.10.2014 року [PERSON] в особі представника [PERSON]. звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову зазначено, що з 07.09.1995 р. по 27.02.2001 року позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу з відповідачем, неповнолітня донька [PERSON] залишилась мешкати разом з нею. На даний час вона та її донька, яка перебуває на її повному утриманні, мешкають за адресою: [ADDRESS]. Батько дитини не цікавиться здоров'ям дитини, її розвитком, навчанням, не приймає участі у їх вихованні починаючи з 2004 року. Відповідач не здійснює матеріальної допомоги на утримання дитини. Більш того, відповідач навіть не виявляє бажання спілкуватися з дитиною та не проявляє будь-якої батьківської турботи. Також, відповідач перешкоджає всебічному розвитку дитини, що відображається в ненаданні дозволу на виїзд дитини за кордон на відпочинок, у зв'язку з чим, позивачці необхідно в судовому порядку отримувати дозвіл на виїзд дитини за кордон на відпочинок. Отже, оскільки [PERSON] самоусунувся від виховання неповнолітньої доньки [PERSON], втратив будь-який інтерес до неї, не відвідує та не спілкується з дитиною, не дбає про її фізичний та духовний розвиток, не забезпечує відповідного лікування, харчування, просила позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] Представник позивачки [PERSON] [PERSON], який діє на підставі довіреності від 08.09.2014р., в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій вказав, що на задоволенні позову наполягає та просить справу розглядати за його відсутності. Крім того, вказала, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради - Мохаммад Т.В., яка діє на підставі довіреності від 05.01.2015 року №6, просила ухвалити рішення з урахуванням наданого висновку. Належним чином повідомлений відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи, заперечень проти позову не подавав. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно зі статтею 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку. У відповідністю з ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача, повідомленого належним чином, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Судом встановлено, що з 07.09.1995 р. по 27.02.2001 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу 27.02.2001 року шлюб між нами було розірвано. /а.с. 13/ Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим Московським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова 11.02.2008 р. /а.с. 8/ Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12.01.2006р. було надано [PERSON] дозвіл на вивіз неповнолітньої дочки, [PERSON], за кордон на відпочинок. /а.с. 14/ Неповнолітня [PERSON], [INFO] мешкає разом з матір'ю. Згідно з довідкою Комунального закладу «Харківський університетний ліцей Харківської міської ради Харківської області», адміністрація закладу повідомила, що вихованням [PERSON] належним чином займається тільки [PERSON], батько [PERSON] за весь час навчання доньки не брав участі у її вихованні, школу не відвідував, не спілкувався з класним керівником, не цікавився навчанням дитини. /а.с. 10/ На даний час неповнолітня [PERSON], [INFO] є студенткою 1 курсу денного факультету №7 Національного університету «Юридична академія України імені Ярослава Мудрого». /а.с. 12/ Позивачка має постійний заробіток та донька знаходиться на її утриманні. /а.с. 15-17/ Згідно висновку від 16.02.2015р. №114, Управління служб у справах дітей, як представник органу опіки та піклування, вважало за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]. /а.с. 46-47/ Внаслідок укладення шлюбу з [PERSON] 03.12.2005р. [PERSON] змінив своє прізвище на «[PERSON]». Відповідно до принципу другого Декларації про права дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю від 20.11.1959 року, дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений соціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати на піклуванні і під відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку у атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості, як проголошує шостий принцип Декларації. Дитина повинна бути при всіх обставинах бути серед тих, хто першим отримує допомогу та захист, у тому числі повинна бути захищеною від всіх форм недбалого відношення, жорстокості та експлуатації. Загальновизначенні принципи про права дитини закріплює і ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", яка встановлює право кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, духовного та соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, лише у разі досягнення ними повноліття. Пленум Верховного Суду України в пунктах 15 та 16 Постанови № 3 від 30 березня 20078 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Відповідно до ст. 165 Сімейного Кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не турбується про виховання своєї неповнолітньої доньки, не піклується про їх фізичний, духовний та моральний стан, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з нею, не надає їм доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини. Своїми діями відповідач порушує права дитини та впливає на її почуття, що також свідчить про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню доньки. Враховуючи зазначені вище обставини та дані про особу відповідача, враховуючи інтереси дитини, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved