Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

26 грудня 2019 року позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про набуття права власності на земельну ділянку, на який розташований успадкований будинок та інші споруди, просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку, кадастровий номер: 5120882000:02:004:0167, площею 0,1681 га, з цільовим призначенням - В 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /присадибна ділянка/, розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлому [INFO] [PERSON] , на праві приватної власності. Так, вимоги позивача мотивовані тим, що [INFO] помер спадкодавець [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді: квартири [ADDRESS] ; житлового будинку та господарських будівель і споруд під [ADDRESS] ; земельної ділянки під № [NUMBER] , площею 5,87 га, яка розташована на території Випасненської сільської ради в масиві № [NUMBER] , що надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; автомобілю марки ВАЗ 21061, 1982 року випуску; грошових вкладів. За життя [PERSON] заповідав [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами під [ADDRESS] , про що було видано свідоцтво про право на спадщину. Таким чином, він є єдиним власником наведеного вище житлового будинку. Разом з тим, при складанні заповіту не було враховано земельну ділянку, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за тією ж адресою, що належав спадкодавцю відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру. Маючи намір оформити право власності і на земельну ділянку, він звернувся до державного нотаріуса Білгород-Дністровської РДНК про видачу свідоцтва про право власності на земельну ділянку [ADDRESS] . Проте, постановою нотаріуса від 10.03.2018 року, йому було відмовлено у видачі свідоцтва по право на спадщину на земельну ділянку у зв`язку з тим, що у нього відсутній заповіт на заявлене спадкове майно. Вказуючи на цілісність об`єкту нерухомого майна із земельною ділянкою, він і звернувся до суду з даним позовом. 27 грудня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження та вона призначена до підготовчого судового розгляду. 16 березня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. Позивач в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи наявні їх заяви про розгляд справи у відсутність , проти задоволення позову не заперечують. Суд розглядає справу за відсутність сторін, відповідно наданих заяв, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що дійсно 28.10.2016 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Випасненської сільської ради Паламарчук Т.В., згідно якого із належного йому майна, зокрема житловий будинок та господарські будівлі і споруди під [ADDRESS] заповідав [PERSON] , [INFO] . [INFO] помер спадкодавець [PERSON] . Після смерті [PERSON] на ім`я позивача [PERSON] було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 10.03.2018 року. Таким чином, позивач оформив свої спадкові права на вищезгаданий житловий будинок та є єдиним власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 116605178 від 10.03.2018 року. Як вбачається з матеріалів справи, за життя [PERSON] належала земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5120882000:02:004:0167, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0001005762017 від 17.11.2017 року. Позивач вказує, що оскільки вказана земельна ділянка розташована під його житловим будинком, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, не була включена до складу спадкового майна, визначеного у заповіті від 28.10.2016 року, то він звернувся до державного нотаріуса Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку [ADDRESS] . Проте, постановою державного нотаріуса Іваницького О.Ю. відмовлено [PERSON] у вчиненні вказаної нотаріальної дії з підстав не доведення факту родинного зв`язку з спадкодавцем та відсутності заповіту на заявлене спадкове майно. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах що не заборонені законом. Зокрема із правочинів. Згідно ст. 1269 ЦК України здійснення права спадкування здійснюється шляхом подання відповідних заяв до нотаріальної контори. Ст. ст. 66, 67 ЗУ «Про нотаріат» визначено, що саме нотаріус у встановленому законом порядку видає свідоцтво про право на спадщину. Так, відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. При вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Відповідно до положень ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217); до складу спадщини входять усі, права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218). Відповідно до частини другої та третьої статті 1225 ЦК України, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до положень ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Статтею 120 ЗК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Ст. 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Застосовуючи положення ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, зазначені висновки дають підстави вважати про цілісність об`єктів нерухомості розміщених на земельній ділянці із такою земельною ділянкою, що кореспондується із положеннями ст. 183 ЦК України за приписами якої неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. І хоч будинок із надвірними спорудами та земельна ділянка в загальному розумінні ст. 179 ЦК України є окремими об`єктами (речами), однак в частині повноцінної реалізації суб`єктами своїх прав власності на будинок (чи його частину) слід розглядати такий будинок у нерозривному взаємозв`язку із земельною ділянкою, на якій такий будинок розташований. У правовому висновку Верховного Суду України з аналогічного питання, викладеного у постанові від 31.10.2019 року, справа № 235/6657/16-ц, провадження № 61-29778 св 18 вказано наступне: «Повно та всебічно встановивши фактичні обставини справи, надавши належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, встановивши цільове призначення спірної земельної ділянки, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень частини другої та третьої статті 1225 ЦК України, у зв`язку із чим визнав за ОСОБА 1 право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування, на якій розташований успадкований будинок, інші будівлі та споруди, оскільки вона призначена саме для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель». З матеріалів справи достовірно вбачається, що згідно Витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0001005762017, цільове призначення земельної ділянки [ADDRESS] Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /присадибна ділянка/. Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив судам, що положення статті 1225 ЦК України про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. З витребуваної за запитом суду належним чином оформленої копії спадкової справи № 309/2017 до майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається,що дійсно заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /присадибна ділянка/ спадкодавець не складав. Статтею 41 Конституції України, встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути його протиправно позбавлений. Стаття 317 ЦК України передбачає, власникові належать права володіння, користування та розпоряджанням своїм майном. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Враховуючи усе вищевикладене, а саме те, що позивач прийняв та оформив у встановленому законом порядку спадщину на житловий будинок [ADDRESS] , а земельна ділянка за тією ж адресою, що розташована під належним його будинком, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /присадибна ділянка/ не охоплена заповідальним розпорядженням, враховуючи принцип цілісності об`єктів нерухомості, розміщених на земельній ділянці із такою земельною ділянкою, та прийнявши до уваги визнання відповідачами позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про набуття права власності на земельну ділянку, на який розташований успадкований будинок та інші споруди є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved