Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-25 00:00:00

21.05.2010 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного науково-дослідного інституту організації і механізації шахтного будівництва про усунення перешкод в користуванні майном та стягнення 714 000 гривень. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він на підставі договору купівлі-продажу від 10 липня 2007 року, посвідченого ПН ХМНО [PERSON], реєстр. № 2036, є власником нежитлових приміщень першого поверху №№23, 24 площею 126,0 кв.м., другого поверху №№1-11 площею 2697,5 кв.м., третього поверху № 1-31 площею 1251,6 кв.м. в літ. «В-3 загальною площею 4075,1 кв.м., розташованих в м. Харкові, [ADDRESS] - на території відповідача. 09 жовтня 2009 року між позивачем та ФОП [PERSON] було укладено договір оренди зазначеного нерухомого майна, проте в зв'язку із недопущенням його до нерухомого майна працівниками відповідача він не зміг виконати умови укладеного договору оренди, а саме передати такі приміщення в користування ФОП [PERSON] В зв'язку з чим позивач сплатив ФОП [PERSON] штраф в розмірі 204 000,00 гривень, які є його реальними збитками. Крім того позивач нарахував упущену вигоду у вигляді орендної плати, яку він би отримував щомісяця в розмірі 510 000,00 гривень. Не погоджуючись з позовом, відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання права власності за державою Україна на будівлю лабораторного корпусу, визнання недійсними і нечинними договорів, про визнання самочинними будівництва нежитлових приміщень, визнання житлових приміщень такими, що не були введені в експлуатацію та скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Безпечне нерухоме майно» від 15.03.2007р. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 липня 2010 року зустрічні позовні вимоги про визнання права власності за державою Україна на будівлю лабораторного корпусу залишено без розгляду, а в частині вимог про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Безпечне нерухоме майно» від 15.03.2007 року провадження у справі закрито. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 січня 2011 року зустрічний позов в іншій частині залишено без розгляду. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 січня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2011 року, первісні позовні вимоги задоволено повністю. Зобов'язано Державний науково-дослідний інститут організації і механізації шахтного будівництва усунути перешкоди в здійсненні позивачем права користування належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями першого поверху №№23, 24 площею 126,0 кв.м., другого поверху №№1-11 площею 2697,5 кв.м., третього поверху № 1-31 площею 1251,6 кв.м. в літ. «В-3 загальною площею 4075,1 кв.м., розташованих в м. Харкові, [ADDRESS]. Присуджено стягнення з відповідача на користь позивача 714 000,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2011 року вказані судові рішення були скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В своїй ухвалі Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ не ставив під сумнів той факт, що відповідач чинив перешкоди позивачу в користуванні спірними приміщеннями, встановлений судами перших двох інстанцій, проте зазначив, що рішення судів не містять належного дослідження та висновку щодо наявності в діях відповідача всіх елементів правопорушення, суди не з'ясували чи звертався позивач до відповідача із вимогою врегулювання порядку доступу позивача до належних йому приміщень, не з'ясували чи міг позивач реально передати ці приміщення в оренду за наявності спору між сторонами, та не дослідили належним чином квитанцію від 02 квітня 2010 року, на яку позивач посилається як на доказ сплати штрафу ФОП [PERSON] та не надали вказаному доказу відповідної правової оцінки з урахуванням вимог «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в України», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637. Відповідно до ч. 4 ст. 338 Цивільного процесуального кодексу України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. 22.05.2012 року, під час нового розгляду справи позивач збільшив розмір позовних вимог шляхом подання до суду Доповнень до позовної заяви (т. 3, а.с. 61), яку обґрунтував тим, що договір оренди було укладено на строк до 25 листопада 2011 року, до того часу його не було розірвано, він не припинив свою дію з будь-яких інших підстав, в зв'язку з чим він міг би отримувати орендну плату за весь цей час до листопада 2011 року включно, та просив суд стягнути з відповідача на його користь всього 2 652 000,00 гривень. Судом було замінено відповідача його правонаступником - на Державне підприємство «Науково-технічний центр «Вуглеінновація». Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд задовольнити позов з урахуванням доповнень. Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечень на позов суду не надав. Суд, вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 10 липня 2007 року між Приватним підприємством «Польот-5» (Продавець за договором) та [PERSON] (Покупець за договором) було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 2036. За цим договором Продавець передав у власність Покупця, а Покупець прийняв нежитлові приміщення першого поверху №№23,24 площею 126 кв.м., другого поверху №№1-11 площею 2697,5 кв.м., третього поверху № 1-31 площею 1251,6 кв.м. в літ. «В-3» загальною площею 4075,1 кв.м. розташованих в [ADDRESS]. В той же день такий договір було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів, про що нотаріусом був наданий витяг 4262960. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Судом досліджено договір купівлі-продажу від 10 липня 2007 року, укладений між ПП «Польот-5» та [PERSON], посвідчений нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр. № 2036, та не знайдено будь-яких підстав для визнання такого договору недійсним, або встановлення його нікчемності. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] підтвердив, що саме він є виконавцем технічного паспорту нежитлових приміщень в літ. «В-3» площею 4075,1 кв.м., що належать на праві власності позивачу (т. 2 а.с. 104-107). Свідок пояснив суду, що 03 липня 2007 року він особисто виїздив за адресою: м. Харків, [ADDRESS], та на плані місцевості (т. 2 а.с. 112-115) показав суду виробничий корпус, в якому знаходяться належні позивачу нежитлові приміщення. На запитання суду чому раніше цей корпус позначався літерою «А», свідок пояснив, що при здійсненні інвентаризації будівель техніком присвоюються літери будівлям в алфавітному порядку по мірі інвентаризації будівель за одною адресою. Тобто раніше ця будівля можливо проходила у відповідача по обліку під літерою «А», але після інвентаризації цих будівель Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» присвоїло цій самій будівлі літеру «В-3». Крім того факт визнання відповідачем того що одна й та сама будівля раніше обліковувалася відповідачем як лабораторний корпус «А» після інвентаризації став мати назву виробнича будівля літ. «В-3», підтверджується також матеріалами справи: листами відповідача на адресу Генерального директора ТОВ «Харківгаз» від 27.07.2010р. № 02-244 (т. 2 а.с. 15), на адресу директора АК «Харківобленерго» від 20.07.2010р. № 02-234 (т. 2 а.с. 17), своїм зустрічним позовом про визнання права власності держави та визнання недійсним договору оренди від 14.07.2010р. №01-221 (т. 1 а.с. 49-53), доповненнями до такого зустрічного позову від 29.11.2010р. № 01-360 (т. 2 а.с. 73-75.) На підставі наявних доказів судом встановлено, що належні позивачу на праві власності нежитлові приміщення першого поверху №№23, 24 площею 126,0 кв.м., другого поверху №№1-11 площею 2697,5 кв.м., третього поверху № 1-31 площею 1251,6 кв.м. загальною площею 4075,1 кв.м. знаходяться за адресою: м. Харків, [ADDRESS] в виробничій будівлі літ. «В-3», яка до інвентаризації мала назву лабораторний корпус «А». 09 жовтня 2009 року між позивачем та ФОП [PERSON] (Орендар за договором) було укладено договір оренди вищезазначеного належного позивачу нерухомого майна. Відповідно до ч.1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Судом досліджено договір оренди від 09 жовтня 2009 року, укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON], та не знайдено будь-яких підстав для визнання такого договору недійсним. В матеріалах цивільної справи відсутні будь-які докази наявності спору між сторонами станом на момент укладання вказаного договору оренди. Поясненнями представника позивача та матеріалами справи (в тому числі матеріалами кримінальної справи ) підтверджується, що спір між сторонами виник після 26 листопада 2009 р. Таким чином, суд вважає встановленим факт можливості реальної передачі нежитлових приміщень в оренду ФОП [PERSON] на підставі договору оренди від 09 жовтня 2009 року на момент укладання такого договору. Доказів протилежного в матеріалах справи немає. Згідно п.4.2.1. договору оренди від 09 жовтня 2009 року Орендодавець зобов'язався передати Орендарю орендоване приміщення у стані, вільному для використання, за актом прийому-передачі в строк до 01 грудня 2009 року. 26 листопада 2009р. довірена особа позивача за первісним позовом [PERSON] знаходився на другому поверсі спірних нежитлових приміщень. В цей час працівники відповідача за первісним позовом самовільно провели роботи по заварюванню виходу з цих приміщень. 30 листопада 2009р. працівниками відповідача позивача не було допущено до спірних нежитлових приміщень. 30 листопада 2009 р. позивач звернувся до керівництва відповідача з листом, в якому зазначив, що він є власником спірних нежитлових приміщень, зазначив, що вхід до його нерухомості можливий виключно через прохідну відповідача, та просив розглянути питання встановлення сервітуту, додавши до свого листа проект такого договору про встановлення сервітуту в двох екземплярах. Вказаний лист було отримано відповідачем в той же день, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції вх. № 394 від 30.11.2009р. 09 грудня 2009 року позивач звернувся до начальника Дзержинського РО ХГУ УМВС України в Харківській обл. із заявою, в якій пояснив, що 30 листопада 2009 року його та його представника працівники відповідача за розпорядженням заступника директора Петухова М.С. не було допущено до його приватної власності, на двері було навішено металевий замок та електрозварювальним приладом заварені всіх вхідні двері та ворота на першому поверху будівлі. Матеріалами про відмову в порушенні кримінальної справи по факту заяви [PERSON] підтверджується, що 09 червня 2010 року позивач звернувся до Дзержинскього РО ХГУ ГУВМС України в Харківській області із заявою, в якій просив надати співробітника міліції для присутності при відімкненні вхідних дверей та до його приміщень. 11 липня 2010 року Постановою про відмову у порушенні кримінальної справи позивачу було відмовлено в порушенні кримінальної справи в зв'язку із встановленням наявності між [PERSON] та керівництвом інституту ДНІОМБШ цивільно-правових відносин. Суд вважає встановленим факт, що до цього часу, тобто вже більше 5 років, позивач не допускається на територію відповідача та, відповідно, до належних йому нежитлових приміщень, з вини відповідача. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Таким чином позовні вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача усунути перешкоди у здійсненні ним права користування належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи, та підлягають задоволенню. В п.6.4. договору оренди від 09 жовтня 2009 року передбачено, що за порушення строків, встановлених в п.4.2.1. даного договору (передання нежитлового майна в оренду), Орендодавець зобов'язаний сплатити Орендарю штраф в розмірі подвійної орендної плати за договором. Розмір орендної плати сторони встановили в п.3.1. договору оренди - 102 000 (без ПДВ) гривень на місяць. Матеріалами справи підтверджується, що саме з вини відповідача позивач не зміг виконати взятий на себе обов'язок щодо передачі Орендарю нежитлових приміщень у стані, вільному для використання, за актом прийому-передачі в строк до 01 грудня 2009 року, в зв'язку з чим він сплатив Орендарю штраф в розмірі 204 000,00 гривень, що підтверджується квитанцією серія 01-СВК № 235589 від 02 квітня 2010 року (т. 1, а.с. 15). Згідно Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Постанови Національного банку України «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» від 15.12.2004р. № 637 (в редакціях, що діяли на момент видачі вищевказаної квитанції - 02 квітня 2010 року) розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) творів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну. В Указі Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998р. № 727/98 (який діяв на момент видачі квитанції - 02 квітня 2010 року) встановлено, що приватні підприємці - платники єдиного податку мають право не застосовувати реєстратори розрахункових операцій. Таке ж положення закріплене в п. 6) ст. 9 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», яка передбачала, що реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються при продажу товарів (наданні послуг) суб'єктами підприємницької діяльності - фізичними особами, оподаткування доходів яких здійснюється відповідно до законодавства з питань оподаткування суб'єктів малого підприємництва (в тому числі шляхом отримання свідоцтва про сплату єдиного податку), якщо такі суб'єкти не здійснюють продаж підакцизних товарів (крім пива на розлив), за умови ведення такими особами книг обліку доходів і витрат у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за поданням державного органу, уповноваженого провадити державну регуляторну політику. Відповідно до п.15) ст. 3 Закону України Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані надавати покупцю товарів (послуг) за його вимогою чек, накладну або інший письмовий документ, що засвідчує передання права власності на них від продавця до покупця з метою виконання вимог Закону України "Про захист прав споживачів". Тобто приватні підприємці - платники єдиного податку, станом на 02 квітня 2010 року мали право не застосовувати реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки, але видавати покупцю розрахунковий документ все ж були зобов'язані. Розрахунковим документом для них міг бути документ довільної форми (за винятком розрахунків за продаж підакцизних товарів), але із зазначенням у ньому притаманних розрахунковим документам реквізитів (дата, зміст та загальна сума операції, назва і реквізити платника). Аналіз викладених норм діючого законодавства України дає суду підстави вважати наявну в матеріалах справи квитанцію серія 01-СВК № 235589 від 02 квітня 2010 року належним доказом на підтвердження отримання ФОП [PERSON] штрафу за невиконання договору оренди від 09.10.2009 року в розмірі 204 000 гривень. Згідно ч.3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. В ст. 22 ЦК України, яка закріплює порядок відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є : 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Таким чином сплачені позивачем за первісним позовом штрафні санкції є його реальними збитками в розумінні п.1) ч.2 ст. 22 ЦК України, та підлягають стягненню з відповідача. Крім того, якби відповідач не позбавив позивача можливості виконати свій обов'язок щодо передачі Орендарю нежитлових приміщень за актом прийому-передачі, позивач отримував би орендну плату в розмірі 102 000 гривен за кожний місць оренди - з 01 грудня 2009 року по листопад 2011 року (24 місяці), всього в сумі 2 448 000 гривень. Таким чином не отримані позивачем за первісним позовом грошові кошти у вигляді орендної плати в розмірі 2 448 000 гривень є упущеною вигодою у розумінні п.2) ч.2 ст. 22 ЦК України. Суд вважає встановленим, що не отримання позивачем зазначених грошових коштів пов'язано виключно з протиправною поведінкою відповідача - в результаті протиправних дій відповідача позивач не зміг передати Орендарю нежитлові приміщення у стані, вільному для використання, за актом прийому-передачі в строк до 01 грудня 2009 року, в зв'язку з чим він не отримав дохід, який би реально міг одержати, якби його право власності не було порушено відповідачем. Викладені фактичні обставини свідчать про наявність всіх чотирьох складових виникнення зобов'язання із відшкодування шкоди: протиправна поведінка, яка полягає у недопущенні відповідачем позивача до належних останньому на праві власності нежитлових приміщень; · вина, яка підтверджується наявністю умислу відповідача при недопущенні позивача до належних йому нежитлових приміщень; · негативні наслідки, що складаються з неможливості користування позивачем належними йому нежитловими приміщеннями, в тому числі з неможливості передачі таких приміщень орендарю за актом прийому-передачі, що в свою чергу потягло за собою сплату позивачем штрафу та неотримання ним вигоди; · причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою відповідача та негативними наслідками у позивача, тобто виключно в результаті протиправної поведінки відповідача позивач змушений був сплатити штраф в розмірі 204 000,00 гривень, не отримав прибуток в розмірі 2 448 000 гривень, та до сьогоднішнього дня не має можливості користуватися належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями. Таким чином позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 2 652 000 гривень є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи, та підлягають задоволенню.

Outcome: approved