Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду з позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Панченко Алли Павлівни (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), третя особа - [PERSON] (далі по тексту - третя особа), відповідно до якого просила визнати незаконним рішення відповідача 1 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32525648 від 24.11.2016. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.06.2015 між [PERSON] (третьою особою) та відповідачем 2 - [PERSON] було укладено Договір позики грошових коштів, за яким [PERSON] отримав у позику 204 000, 00 долари США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики, між позивачем, [PERSON] та відповідачем 2, [PERSON] було укладено Договір іпотеки від 03.06.2015, за яким позивач передав в іпотеку відповідачу 2 нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . 17.10.2016 позивача було повідомлено про порушення третьою особою своїх зобов`язань за Договором позики від 03.06.2015, а також про необхідність добровільного погашення боргу в розмірі 204 000, 00 доларів США. Крім того, повідомлено про перехід до Іпотекодержателя права власності на спірну квартиру в разі невиконання вимоги про погашення боргу. 21.11.2016 приватним нотаріусом КМНО Панченко А.П. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем 2, [PERSON] . Позивач вважає, що рішення, прийняте відповідачем 1, є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує право власності останньої. Так позивач зазначає, що спірну квартиру, всупереч вимог п. 12, 24 Договору іпотеки було передано у власність відповідача 2 не за її реальною вартістю, без врахування початкової ціни, яка не повинна бути нижчою 6 275 600, 00 грн., а за вартістю, втричі меншою за її початкову вартість та меншою за суму боргу за основним зобов`язанням. Крім того, на підтвердження вартості предмету іпотеки приватному нотаріусу відповідачем 2 було надано Звіт про оцінку майна від 21.11.2016. Однак позивач вважає, що зазначений Звіт не відповідає вимогам чинного законодавства про оціночну діяльність, оскільки оцінку майна експертом здійснено без виходу на об`єкт оцінки, без його огляду, з використанням порівняльного і дохідного методичного підходу. За таких обставин, на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку», позивач звернувся до суду з вказаним позовом, оскільки вважає, що діями відповідача 1 та відповідача 2 було порушено її право власності на спірну квартиру. Відповідач 1 в своєму відзиві заперечував проти задоволення позовних вимог. Вказав, що підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію права власності та внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав став Договір іпотеки за реєстраційним № 744, посвідчений 03.06.2015. Відповідно до застереження, яке міститься в п. 29 Договору іпотеки та Закону України «Про іпотеку», звернення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя було здійснено в позасудовому порядку шляхом переходу права власності до останнього на предмет іпотеки. Щодо неврахування відповідачем 1 положень вимог п. 12, 24 Договору іпотеки під час прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, остання також заперечувала. Вказала, що ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає вичерпний перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав. До вказаного переліку не входить оцінка іпотечного майна. За таких обставин, відсутність оцінки предмета іпотеки не тягне за собою скасування рішення про державну реєстрацію. Відповідачем 2 були надані всі необхідні документи для здійснення державної реєстрації, підстав для відмови не було. Крім того, хоч це і не передбачено законодавством, відповідачем 2 все одно було надано оцінку вартості предмету іпотеки. Крім того, заперечував відповідач 1 і проти того, що надана відповідачем 2 оцінка майна не відповідає вимогам чинного законодавства.В задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. Відповідач 2 в своєму відзиві заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову. Зазначив, що рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки відповідачем 2 було прийнято з дотриманням вимог чинного законодавства та вимог п. 12, 24 Договору іпотеки зокрема. Зазначив, що відповідачу 1 не потрібно було для здійснення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки оцінка іпотечного майна на момент його набуття. Не проведення оцінки майна - предмета іпотеки не порушує процедуру реєстрації права власності на предмет іпотеки та не тягне за собою скасування відповідного рішення державного реєстратора. Крім того, зазначила, що наявність оцінки реальної вартості предмета іпотеки станом на дату переходу права власності не є безумовним доказом того, що квартиру було передано саме за вартістю вказаною у звіті про оцінку без врахування п. 12 та 24 Договору іпотеки. Законом та Порядком не передбачено обов`язок та можливість, форми визначення державним реєстратором вартості предмету іпотеки на момент державної реєстрації права власності за іпотекодержателем. Твердження позивача про наявність підстав для скасування рішення державного реєстратора через порушення порядку оцінки майна є безпідставними. Згідно п. 24 Договору іпотеки початкова ціна предмету іпотеки встановлюється в розмірі 100 % від загальної вартості предмету іпотеки, визначеної в п. 12 Договору, відповідач 2 вважає, що права позивача під час прийняття оскаржуваного рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки не були жодним чином порушені. Крім того, доказів того, що Звіт про оцінку іпотечного майна, наданий відповідачем 2 під для здійснення державної реєстрації права власності на вказане майно, не відповідає вимогам чинного законодавства, матеріали справи не містять. При цьому, оцінювач мав право проводити оцінку без доступу до об`єкту оцінки, оскільки на момент її проведення власником спірної квартири була позивач, забезпечити такий доступ відповідач 2 не мала можливості. З врахуванням наведеного, в задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі. Крім того, відповідач 2 понесла судові витрати на правову допомогу в розмірі 15 000, 00 грн., які просила стягнути з позивача. 11.11.2019 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва позовну заяву залишено без руху. 10.01.2020 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. 18.05.2020 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва закрито підготовче засідання. 03.03.2020 від відповідача 2 надійшов відзив. 04.03.2020 від відповідача 1 надійшов відзив. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач 1 в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні. Представник відповідача 2 в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача 1, представника відповідача 2, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). В судовому засіданні встановлено, що 03.06.2015 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] , отримав у позику грошові кошти в розмірі 204 000, 00 доларів США, які останній зобов`язався повернути. 03.06.2015 між позивачем, [PERSON] та відповідачем 2, [PERSON] укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П., зареєстрований в реєстрі за № 744 (далі по тексту - Договір іпотеки), за умовами якого є надання Іпотекодавцем (позивачем) - «Майновим поручителем», в іпотеку нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , в забезпечення виконання зобов`язання Позичальника (третьої особи) перед Іпотекодержателем (відповідачем 2), в силу чого Іпотекодержатель має право в разі невиконання Позичальником зобов`язання, забезпеченого іпотекою, та (або) невиконання Іпотекодавцем зобов`язання за договором, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами Позичальника (п. 1, 7 Договору іпотеку). Так, на момент укладення Договору іпотеки, спірна квартира належала позивачу на праві приватної власності, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 21.05.2012 № 34199967. Відповідно до п. 2 Договору іпотеки, іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника, що випливають з Договору позики грошових коштів від 03.06.2015. підписаного між [PERSON] та [PERSON] , а саме повернення грошових коштів у сумі 204 000, 00 доларів США. Термін дії Договору - до повного виконання Позичальником та Іпотекодержателем зобов`язань за Договором позики та всіма додатковими угода до нього (п. 30 Договору іпотеки). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.06.2015 за № 38495559, відповідачем 1 були внесені відомості до Реєстру про реєстрацію обтяження на спірну квартиру. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Згідно ч. 1 ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 2 ст. 36 Закону) Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону (п. 1 ч. 3 ст. 36 Закону). 24.11.2016 приватним нотаріусом КМНО Панченко А.П., за результатами розгляду заяви відповідача 2, прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за № 32525648 на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , відповідні відомості внесено до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Позивач з вказаним рішенням відповідача 1 не погодилась. Зазначила, що протиправність оскаржуваного рішення зумовлена порушенням вимог п. 12 та п. 24 Договору іпотеки від 03.06.2015, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та необ`єктивною та (недостовірною) оцінкою майна, при зверненні стягнення на предмет іпотеки. Положеннями ч. 1, 3 ст. 37 Закону передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Так, рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (ч. 2 ст. 37 Закону). Відповідно до п. 29 Договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку, зокрема, шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що Іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити Іпотекодавця. 12.10.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П. було направлено позивачу заяву відповідача 2, [PERSON] про те, що [PERSON] було порушено умови Договору позики, грошові кошти в сумі 204 000, 00 доларів США в строк до 03.06.2016 не повернуто. У зв`язку з цим відповідачем 2 було запропоновано позивачці погасити суму заборгованості в розмірі 204 000, 00 долари США в добровільному порядку до 15.11.2016 та попереджено про перехід права власності на предмет іпотеки на підставі п. 29 Договору іпотеки в разі неповернення позики у зазначений строк. Відповідно до п. 24 Договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 18.4., 18.6.2. та 18.6.3. цього Договору, відповідно до Розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому Договорі. При зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони погодились, що початкова ціна предмету іпотеки встановлюється в розмірі 100 % від загальної вартості предмету іпотеки, яка зазначена в п. 12 цього Договору. Згідно п. 12 Договору іпотеки, вартість предмету іпотеки, згідно висновку про оцінку майна, виданого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Реал Експерт» становить 6 275 589, 00 грн. В той же час вартість предмету іпотеки станом на 21.11.2016 (день подачі заяви відповідача 2 про реєстрацію права власності на спірне майно за нею) становила 2 633 262, 00 грн., що підтверджується Звітом у стислому виді з незалежної експертної оцінки, виконаного експертом ТОВ НВФ «КАДАСТР ЛТД» Жолкевським Е.П . Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача 2 і вказана обставина не була спростована позивачем, грошові кошти в строк до 15.11.2016 повернуті ані боржником, ані майновим поручителем не були, а відтак відповідач 2 скористалась своїм правом, передбаченим п. 29 Договору іпотеки, звернула стягнення на предмет іпотеки та набула предмет іпотеки у власність, що підтверджується Інформаційною довідкою від 27.09.2017 № 98625676. Так, відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав, врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державним реєстратором є , зокрема, нотаріус. Відповідно до ч. 2 ст. 18 вказаного Закону, перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно п. 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення (далі по тексту - Порядок), державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та цим Порядком. Відповідно до п. 1, 14 ч. 1 ст. 27 Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам (ч. 4 ст. 18 Закону). Відповідно до п. 61 Порядку, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). За таких обставин, законодавством передбачений чіткий перелік документів, які необхідно надати державному реєстратору для прийняття рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі договору іпотеки. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття. Так, позивач вказує, що оцінку майна було проведено з грубим порушенням чинного законодавства, зокрема, оцінювачем не було здійснено вихід на об`єкт оцінки, не було його оглянуто, а тому Звіт, наданий відповідачем 2, не міг бути застосований під час перереєстрації права власності на відповідача 2. Однак, як вже було встановлено в судовому засіданні, подача оцінки майна для держаної реєстрації права власності на майно на підставі договору іпотеки Порядком не передбачена. Крім того, ані Порядком, ані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не передбачено обов`язок державного реєстратора перевіряти зазначену оцінку на відповідність нормам чинного законодавства. Позивачем також не надано доказів і того, що спірна квартира була передана у власність не за її реальною вартістю, Звіт про оцінку майна (предмету іпотеки), наданий відповідачем 2, позивачем не спростований. Крім того, позивачем не доведено також наявність й інших обставин, які б могли послугувати підставою для скасування оскаржуваного нею рішення державного реєстратора, доказів порушення прав останньої відповідачем 1 чи відповідачем 2 під час здійснення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки матеріали справи не містять. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, факт порушення відповідачами прав позивача під час прийняття оскаржуваного рішення та здійснення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки, не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо відшкодування судових витрат суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно положень ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Згідно положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається матеріалів справи, відповідач 2, [PERSON] понесла витрати на правову допомогу в розмірі 15 000, 00 грн., на підтвердження чого надала Договір про надання правової допомоги № 08/02 від 25.02.2020, укладений з Адвокатським об`єднанням «ЮРКОМ», копію оплаченого рахунку № 9 за вказаним Договором на суму 15 000, 00 грн., копію квитанції від 26.02.2020 про оплату послуг АО «ЮРКОМ» на суму 15 000, 00 грн., копію Ордеру про надання правової допомоги, виданого 26.02.2020 АО «ЮРКОМ» на представництво інтересів відповідача 2 в суді адвокатом Бровченком І.В. За таких обставин, з позивача на користь відповідача 2 підлягають до стягнення витрати на правову допомогу в розмірі 15 000, 00 грн. Виходячи з наведеного та

Outcome: approved