Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

23.06.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, в якій вона просить визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування вимог посилається на те, що [PERSON] є відповідальним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрована позивачка та її діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Проте, її сини не проживають у вказаному житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, їх особистих речей у квартирі немає і квартирою вони не цікавляться. З 2010 року відповідача [PERSON] та [PERSON] , [INFO] постійно проживають у Росії та мають намір там залишитись назавжди. Перешкод в користування житловим приміщенням позивачка відповідачам не чинила. Факт реєстрації відповідачів порушує право позивачки на вільне розпорядження і користування майном, вона позбавлена можливості оформити субсидію, приватизувати житло та інше. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.06.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 29.06.2021 року прийнято вищезазначену позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження. 07.07.2021 року до канцелярії суду надійшла заява від відповідача [PERSON] , в якій він не заперечує проти задоволення позову, вимоги [PERSON] визнає, просить справу слухати без його участі. 07.07.2021 року до канцелярії суду надійшла заява від відповідача [PERSON] , в якій він не заперечує проти задоволення позову, вимоги [PERSON] визнає, просить справу слухати без його участі. 28.07.2021 року від представника відповідача Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради до канцелярії суду надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що позовні вимоги направлені на визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради не є належним відповідачем по даній справі, оскільки не наділений повноваженнями визнавати, підтверджувати чи спростовувати наявність у особи права на користування житловим приміщенням. 28.07.2021 року в судовому засіданні постановлено закрити підготовче провадження у справі та враховуючи наявність письмових клопотань сторін, призначено справу до судового розгляду по суті в цей же день. В судовому засіданні представник позивачки адвокат Попов О.В. вимоги підтримав в повному обсязі, просив позовну заяву задовольнити. Представник відповідача Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Мардар І.В. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог щодо Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії ордеру на житлове приміщення №54 серії 003794, виданого 16.01.2002 року Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, квартира за адресою: [ADDRESS] , видана в користування квартиронаймачу [PERSON] (позивач по справі), з правом зайняття зазначеної квартири членами сім`ї наймача: [PERSON] та [PERSON] (відповідачі по справі, сини позивачки). Ордер виданий на підставі рішення № 1178 від 21.12.2001 року. З відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, що надані Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради за вихідним № 23041-000483159-037-08 від 15.06.2021 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] дійсно зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (позивачка), [PERSON] , [INFO] (відповідач), [PERSON] , [INFO] (відповідач). Відповідно до копії Акту від 19.05.2021 року, підписаного сусідами позивачки та посвідченого ОСББ «ПГС-Вєга», сусіди підтверджують інформацію, що [PERSON] та [PERSON] дійсно не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2010 року. Згідно з копією паспорту громадянина Російської Федерації № [NUMBER] , виданого 27.11.2009 року ТП УФМС Росії по Чуваській республіці в Порецькому районі, код підрозділу 210-015, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 25.08.2020 року в м. Москва Російської Федерації. При цьому, до 25.08.2020 року був також зареєстрований на території Російської Федерації з 27.11.2009 року. Згідно з копією паспорту громадянина Російської Федерації № [NUMBER] , виданого 04.07.2015 року Відділом УФМС Росії по Чуваській республіці в Московському районі міста Чебоксари, код підрозділу 210-026, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 31.10.2019 року в м. Москва Російської Федерації. При цьому, до 31.10.2019 року був також зареєстрований на території Російської Федерації з 25.09.2015 року. На підставі викладеного судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають в квартирі [ADDRESS] понад шість місяців. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК УРСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підстав рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові 6-467цс15 від 01.07.2015 року. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, позивачка [PERSON] є наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] мають зареєстроване місце проживання у вказаній квартирі, проте не проживають в ній та не користуються нею понад шість місяців. Судом не встановлено фактів чинення перешкод з боку позивача щодо проживання відповідачів в даному жилому приміщенні протягом зазначеного часу. Також не встановлено будь-яких поважних причин відсутності відповідачів у квартирі та підстав для збереження за ними права користування даним жилим приміщенням. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, якщо про це не звертаються сторони. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві до позову, в межах наданих сторонами доказів, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Враховуючи викладене, а також заяви відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання позовних вимог, позов можна вважати обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved