Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

18.06.2021 р [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . У вступному слові позивачка пояснила, що на підставі договору дарування вона є власником квартири [ADDRESS] , в якій також зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] . Відповідач був її чоловіком, але шлюб з ним розірваний у 2020 р. З червня 2019 року відповідач не проживає у спірній квартирі, так як після розірвання шлюбу переїхав на постійне місце проживання в смт. Романів Житомирської області. Добровільно знятись з реєстрації відповідач безпідставно та категорично відмовляється. Тому просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом, відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, не подав заяву про можливість розгляду справи за його відстуності. Роз`яснивши позивачці порядок і наслідки, отримавши її згоду, суд прийшов до висновку про можливість ухвалення у справі заочного рішення. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові докази, суд знаходить, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що стверджується договором дарування квартири від 02 липня 2004 року (а.с.8) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.9). У спірній квартирі [ADDRESS] зареєстрвоані: [PERSON] , [INFO] , колишній чоловік - [PERSON] , [INFO] , дочка - [PERSON] , [INFO] та дочка - [PERSON] , [INFO] , що стверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрвоаних у житловому приміщенні будинку осіб № 21 від 12.04.2021 р (а.с.7). Згідно з довідкою Обслуговуючого кооперативу № 5 від 12.04.2021 р колишній чоловік [PERSON] - [PERSON] з червня 2019 року не проживає за адресою [ADDRESS] (а.с.6). 29 січня 2020 року рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.4-5). Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Будь-які договори щодо порядку користування належною позивачці квартирою між сторонами відсутні. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов`язками щодо предмета спору (стаття 13 ЦПК України ), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти учасникам процесу в реалізації таких прав та виконанню обов`язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом. Відповідно до частин першої та другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з частини першої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, відповідачем не надано належних та допустимих доказів про те, що понад рік він з поважних причин не проживає у належній позивачці на праві власності квартирі [ADDRESS] , а також, що його відсутність в указаний період була пов`язана з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього на вчинення дій щодо зняття з реєстрації за вказаною адресою. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Тому, враховуючи наведене, суд знаходить доведеним факт відсутності відповідача без поважних причин в квартирі [ADDRESS] понад один рік без поважних причин та відсутність між сторонами будь-яких домовленостей з приводу користування цим житлом. Отже, позовні вимоги є підставними, законними та обґрунтованими, а тому їх слід задовольнити. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача слід стягнути в користь позивачки 908,00 грн судового збору.

Outcome: approved