Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) 31 жовтня 2016 року звернувся до Миронівського районного суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про розірвання шлюбу, в якому зазначив, що з 6 грудня 2006 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від шлюбу спільних дітей не мають. Позивач просить шлюб розірвати, посилаючись на те, що подружні стосунки між ними не склалися у зв'язку із несумісністю характерів, різними поглядами на життя, часті сварки та непорозуміння, втрату почуття любові. Фактичні шлюбні стосунки між ними припинено з серпня 2015 року. З того часу сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, мають окремий бюджет. Позивач вважає, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки їх сумісне проживання та ведення господарства припинено. У судове засідання позивач не з'явився, до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує з підстав, викладених у позовній заяві та просить його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає, проти розірвання шлюбу не заперечує. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно із ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 6 грудня 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Миронівського РУЮ Київської області 29 грудня 2006 року /а.с. 6/. Від шлюбу сторони спільних дітей не мають. Позивач на примирення не згоден, має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу. Причинами розладу в сім'ї стали несумісність характерів, різні погляди на життя, часті сварки та непорозуміння, втрата почуття любові. Фактичні шлюбні стосунки між сторонами припинено з серпня 2015 року. З того часу вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, мають окремий бюджет. Позивач вважає, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки їх сумісне проживання та ведення господарства припинено. Судом встановлено, що розлад в сім'ї позивача носить не тимчасовий, а тривалий характер. Подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам сторін, оскільки відносини, які склалися між подружжям, а саме непорозуміння та сварки суперечать інтересам позивача. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції", і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач, який наполягає на розлученні, має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved