Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

2 травня 2018 року, [PERSON] звернулася до Іллічівського міського суду Одеської області з названим позовом, в якому просила суд, зобовязати відповідачів укласти з нею типовий договір про користування електричною енергією, надавши їй електричну енергію для побутового споживання, мотивуючи це письмовою відмовою відповідачів № 140/05.241 від 24.01.2018 р., в якій вони рекомендують позивачці звернутися до власника мереж «населеного пункту», вказуючи, що електропостачання житлових будинків по вул. Лазурна, с. Молодіжне, Овідіопольського району Одеської області, де знаходиться житловий будинок позивачки № 26, який належить їй на праві власності, здійснюється від трансформаторної підстанції № 2867 (ТП №2867) та повітряної лінії 0,4кВ (ПЛ-0,4кВ), що знаходиться на балансі групи забудовників с. Молодіжне під головуванням громадянина [PERSON], звернувшись до якого, позивачці було повідомлено, що електропостачальником виступає АТ «Одесаобленерго». Також, позивачка зазначає, що, у її власності знаходиться, ще один житловий будинок за адресою : Одеська область, Овідіопольськой район, с. Молодіжне, вул. Лазурна 24 та у 2009 р.,вона зверталася до [PERSON] та замовила послуги по встановленню та підключенню струймоприймачів до вказаного будинку, і в подальшому, звернувшись до Іллічівського РЄС ВАТ «Одессаобленерго» з письмовою заявою про приєднання його будинку до електромереж, у звязку з чим, з нею був укладений типовий договір про користування електричною енергією з побутовим споживачем № 0000\\43004. Однак, відповідачі на сьогодні відмовляються укласти з нею подібний типовий договір про користування електроенергією з побутовим споживачем за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Молодіжне, вул. Лазурна, 26, хоча вказаний будинок знаходиться поряд з її вже підключеним до електромереж будинком № 24 по вказаній адресі. Ухвалою Іллічівського міськсуду Одеської області від 08.05.2018 р. вказаний позов був переданий в порядку ст.ст. 31,187 ЦПК України до Овідіопольського райсуду Одеської області за територіальною юрисдикцією (підсудністю) у звязку з подачею вказаного позову в порядку Закону України «Про захист прав споживачів». Ухвалою Овідіопольського р/с Одеської області від 11.06.2018 р. матеріали вказаного позову були повернуті до Іллічівського м/с Одеської області у звязку з відсутністю в позові посилання на Закон України «Про захист прав споживачів». Листом головою Іллічівського м/с Одеської області від 27.07.2018 р. вказані матеріали були повернуті до Овідіопольського р/с з підстав того, що ухвала Іллічівського м/с Одеської області від 08.05.2018 р. про передачу справи до Овідіопольського р/с ніким не була оскаржена, набрала законної сили та з нею повязується настання певних правових наслідків як для сторін, так і для суду з посиланням на письмову заяву позивачки, в якій вона просить суд розглянути справи в порядку Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2018 р., вказані матеріали цивільного позову були розподілені в провадження судді Овідіопольського райсуду Одеської області Гандзій Д.М. Приймаючи участь в судовому засіданні позивачка повністю підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити, однак в подальшому, в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомила, надавши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримала доводи свого позову, який просила задовольнити та слухати справу за її відсутності (а.с. 42,44). Представниця відповідачів, приймаючи участь в судовому засіданні, не висловила свою думку з приводу позову, заявив клопотання про відкладення слухання справи для ознайомлення з матеріалами справи, однак в подальшому, повторно в судові засідання не зявилась, про дати, час та місце судових засідань повідомлялась належним чином, особисто під розписку та зворотним поштовим повідомленням, яке повернулося до суду з відміткою про вручення судової повістки з підписом уповноваженої особи АТ, причини неявки суду не повідомила, заяви про слухання справи за її відсутності суду чи письмових заперечень або пояснень не надала (а.с. 40,43). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим [PERSON], звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим [PERSON], порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим [PERSON]. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим [PERSON]; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього [PERSON], в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим [PERSON] випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим [PERSON]. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим [PERSON]. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим [PERSON]. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим [PERSON]. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим [PERSON]. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим [PERSON]. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. ЄСПЛ вказав, що п. 1 ст. 6 ЄКПЛ зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це може прийматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок щодо подання обґрунтування, що випливає із ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України № 63566/00, п. 23 ЄСПЛ від 18.07.2006 р.). Відповідно до розяснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2018р. №502 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» визнано, що ПКЕЕН втратили чинність. Відповідно, врегулювання договірних відносин сторін здійснюється відповідно до ПРРЕЕ. Згідно п. 3.1.9. ПРРЕЕ: споживання електричної енергії без укладення відповідних договорів на роздрібному ринку не допускається. Проте, згідно роз'яснення НКРЕКП - на термін перехідного періоду (до грудня 2018 року) є за можливим використання вимог даних документів у межах умов існуючих діючих Договорів про постачання/користування електроенергії. Відповідно до п. 3.2.5. ПРРЕЕ, оператор системи зобовязаний укласти договори про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії з усіма споживачами, електроустановки яких приєднані до електричних мереж на території діяльності відповідного оператора системи. Не допускається розподіл електричної енергії до точки розподілу електроустановки споживача за відсутності діючого договору про надання послуг з розподілу електричної енергії з таким споживачем. Згідно п. 2.1.6. ПРРЕЕ, у разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору про надання послуг з розподілу електричної енергії споживач не має права використовувати електричну енергію із системи розподілу та має подати оператору системи розподілу письмову заяву про припинення розподілу електричної енергії на його обєкт. Постачання електричної енергії споживачу (фізичній особі) здійснюється за наявності укладеного договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії та приєднання до публічного договору про постачання електричної енергії споживачу на умовах обраної комерційної пропозиції (п.п. 3.1.6.-3.1.7. ПРРЕЕ). Невідємною частиною договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії є паспорт точки розподілу, акт про розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, заява-приєднання встановленого зразку, інші додатки. Ці документи передбачають впровадження нової моделі ринку. Відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» та постанов НКРЕКП - всіма енергопостачальними компаніями України здійснюються заходи щодо відокремлення видів діяльності з розподілу та постачання електричної енергії шляхом створення відповідних суб'єктів господарювання. Постачальник послуг комерційного обліку електричної енергії (ППКО) - суб'єкт господарювання, який надає послуги комерційного обліку на ринку електричної енергії відповідно до вимог Закону України "Про ринок електричної енергії" та [PERSON] комерційного обліку електричної енергії (до моменту повноцінного запуску нового ринку функції ПККО виконуватиме оператор системи розподілу). Щодо визначення понять. Електрична енергія (активна) енергія, що виробляється на обєктах електроенергетики і є товаром, призначеним для купівлі-продажу. Розподіл електричної енергії транспортування електричної енергії від електроустановок виробників електричної енергії або електроустановок оператора системи передачі мережами оператора системи розподілу, крім постачання електричної енергії. Система розподілу система ліній, допоміжного обладнання, обладнання для трансформації та перемикань, що використовується для розподілу електроенергії. Оператор системи розподілу юридична особа, відповідальна за безпечну, надійну та ефективну експлуатацію, технічне обслуговування та розвиток системи розподілу з урахуванням вимог щодо охорони навколишнього природного середовища та забезпечення енергоефективності. Постачання електричної енергії продаж електричної енергії споживачу відповідно до умов договору. Електропостачальник субєкт господарювання, який здійснює продаж електричної енергії за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір про надання послуг з розподілу електроенергії домовленість сторін про доступ до системи розподілу, яка укладається між ОСР, що здійснює розподіл електроенергії на території ліцензованої діяльності, та Користувачем (в тому числі споживач і постачальник) (укладання такого договору є обов'язковим та першочерговим для того, щоб споживати електроенергію). Договір про постачання електричної енергії споживачу домовленість двох сторін (електропостачальник і споживач), що є документом певної форми, яка передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником за вільними цінами. Побутовий споживач фізична особа, яка використовує електричну енергію для забезпечення власних побутових потреб, що не включають професійну та/або господарську діяльність, на підставі відповідного договору з учасником ринку, у тому числі за договором постачання електричної енергії споживачу. При чому, всі вимоги щодо процедури та необхідної документації для укладання договору споживача про надання послуг з розподілу викладені в розділах 1.2, 2.1 Правил РРЕЕ та 11.1, 11.2, 11.3 [PERSON] Вимоги щодо процедури та необхідної документації для укладання договору про постачання викладені в розділах 1.2, 3.1, 3.2, 3.3, 3.4 Правил РРЕЕ. Передача постачальнику універсальних послуг персональних даних побутових та малих непобутових споживачів під час здійснення заходів з відокремлення оператора системи розподілу не потребує отримання згоди та повідомлення таких споживачів про передачу персональних даних і вважається такою, що здійснена в загальносуспільних інтересах з метою забезпечення постачання електричної енергії споживачам. Статтями 627-629,638,639 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього [PERSON] сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього [PERSON], інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. Відповідно до умов статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статті 626-629,632,641,651,655,657,658,662,664 ЦК України передбачають - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дво чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. Умовами статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому [PERSON], іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України передбачено правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Умовами ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину. Частиною 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав, тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону - держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. З матеріалів позову вбачається, що позивачка просить суд, зобовязати відповідачів укласти з нею типовий договір про користування електричною енергією, надавши їй електричну енергію для побутового споживання, мотивуючи це письмовою відмовою відповідачів № 140/05.241 від 24.01.2018 р., в якій вони рекомендують позивачці звернутися до власника мереж «населеного пункту», вказуючи, що електропостачання житлових будинків по вул. Лазурна, с. Молодіжне, Овідіопольського району Одеської області, де знаходиться житловий будинок позивачки № 26, який належить їй на праві власності, здійснюється від трансформаторної підстанції № 2867 (ТП №2867) та повітряної лінії 0,4кВ (ПЛ-0,4кВ), що знаходиться на балансі групи забудовників с. Молодіжне під головуванням громадянина [PERSON], і звернувшись до якого, позивачці було повідомлено, що електропостачальником виступає АТ «Одесаобленерго» (а.с. 4). Також, позивачка зазначає, що, у її власності знаходиться, ще один житловий будинок за адресою : Одеська область, Овідіопольськой район, с. Молодіжне, вул. Лазурна 24 та у 2009 р., вона зверталася до [PERSON] та замовила послуги по встановленню та підключенню струймоприймачів до вказаного будинку, і в подальшому, звернувшись до Іллічівського РЄС ВАТ «Одессаобленерго» з письмовою заявою про приєднання його будинку до електромереж, у звязку з чим, з нею був укладений типовий договір про користування електричною енергією з побутовим споживачем № 0000\\43004. Однак, відповідачі на сьогодні відмовляються укласти з нею подібний типовий договір про користування електроенергією з побутовим споживачем за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Молодіжне, вул. Лазурна, 26, хоча вказаний будинок знаходиться поряд з її вже підключеним до електромереж будинком № 24 по вказаній адресі (а.с. 5). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в даному випадку з урахуванням вимог п. 3.1.9. ПРРЕЕ, відповідно до якого - споживання електричної енергії без укладення відповідних договорів на роздрібному ринку не допускається, а згідно роз'яснення НКРЕКП, на термін перехідного періоду (до грудня 2018 року) є за можливим використання вимог даних документів у межах умов існуючих діючих Договорів про постачання/користування електроенергії та беручи до уваги п. 3.2.5. ПРРЕЕ, за яким, оператор системи - зобовязаний укласти договори про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії з усіма споживачами, електроустановки яких приєднані до електричних мереж на території діяльності відповідного оператора системи та не допускається розподіл електричної енергії до точки розподілу електроустановки споживача за відсутності діючого договору про надання послуг з розподілу електричної енергії з таким споживачем, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, а відмова відповідачів позивачці щодо укладення з нею типового договору про користування електричною енергією з побутовим споживачем суттєво і грубо порушує права позивачки, закріплені ЄКПЛ та Законом України «Про захист прав споживачів», адже відсутність вказаного договору між сторонами унеможливлює в законний спосіб отримати позивачкою електроенергію для свого будинку, в якому вона постійно проживає.

Outcome: approved