Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Франківського районного суду м. Львова із позовною заявою до [PERSON] , за учасю третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що йому та третім особам належить на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] , згідно довідки з місця проживання в якій зареєстровані [PERSON] та його колишня дружина [PERSON] , шлюб з якою розірвано 29 грудня 2018 року. Вказує, що відповідачка не проживає в даній квартирі більше року, а саме з серпня 2019 року, не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере, осоистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться, добровільно знятися з реєстрації відмовляється. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачці не чинилось. Вважає відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік, без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням вищевказаної квартири. В судове засідання позивач не з`явився, проте подав заяву, в якій вказав, що позов підтримує в повному обсязі, просив проводити розгляд справи без його участі, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, відзиву не подала, а тому на підставі ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Треті особи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, однак від таких надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позов підтримують в повному обсязі. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст. ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до реєстраційного посвідчення від 26.01.1998 року, виданого Львівським обласним дрежавним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, квартира за адресою: [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві особистої власності на підставі договору міни квартир, посвідченого П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою від 12.12.1997 року за №5048 (а.с. 6). Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки, видана ЛКП «Південне» від 29.01.2020 року № 547 встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] (а.с. 7). Актом №60 від 30.01.2020 року встановлено, що [PERSON] за адресою [ADDRESS] зареєстрована, але фактично не проживає. Даний факт засвідчено також сусідами, про що є відмітки в акті (а.с. 8). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 21.10.2016 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, про що складено відповідний актовий запис №681. Прізвище після укладення шлюбу - " [PERSON] " (а.с. 9). Як вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 29.12.2018 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що складено відповідний актовий запис №208. Після державної реєстрації розірвання шлюбу присвоюється прівзище дружині - [PERSON] (а.с. 10). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Відповідно до ст. 41, 47 Конституції України право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в статті 150 ЖК Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника. Так, згідно цієї норми закону член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач не проживає в квартирі позивача більше року, що підтверджено дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже,

Outcome: approved