Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

19.11.2014 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. В ході розгляду справи представник [PERSON] неодноразово уточнював позовні вимоги поступово збільшуючи їх обсяг , а саме 20.02.2015 року та 02.10.2015 року. Ухвалою суду від 13.07.2017 року позовну заяву про збільшення позовних вимог залишено без руху для усунення недоліків, зокрема з підстав не сплаченого судового збору за весь обсяг збільшених позовних вимог. Представник [PERSON] зазначив, що якщо не сплачено судовий збір за збільшеними позовними вимогами, позовна заява залишається без руху та у випадку не сплати судового збору суд розглядає первісні вимоги та він не відмовляється від первісних вимог. 29.11.2018 року ухвалою суду позовну заяву зі збільшеними позовними вимогами повернуто представнику [PERSON] 17.12.2018 року представник [PERSON] звернувся з заявою якою просив продовжити розгляд справи за первинними позовними вимогами. З урахуванням зміни прізвища позивача з « [PERSON] » на « [PERSON] » та описки прізвища відповідача « [PERSON] », в той час, як правильне прізвище « [PERSON] », представник [PERSON] звернувся з уточненою позовною заявою яка за змістом та вимогами є аналогічною первісній позовній заяві від 19.11.2014 року. Таким чином беручи до уваги заяву представника [PERSON] від 17.12.2018 року, суд розглядає лише ті вимоги що зазначені у первинному позові від 19.11.2014 року з урахуванням зміни прізвища позивача та уточнення прізвища відповідача. Так представник [PERSON] в обґрунтування позову зазначив, що [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] . За життя померлій [PERSON] належала однокімнатна квартира розташована за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] склала заповіт на ім`я [PERSON] 09.11.2013 року нотаріусом [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру за адресою: [ADDRESS] було відмовлено, оскільки вказана квартира станом на 31.12.2012 року за померлою [PERSON] не зареєстрована. За інформацією Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу, стало відомо, що [PERSON] зверталася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, та 27.12.2011 року винесено рішення, яким позов [PERSON] задоволено у повному обсязі, та визнано в порядку набувальної давності право власності на квартиру № 31 загальною площею 31,4 м.кв., житловою - 17,7 м.кв., в будинку [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.09.2014 року вказане рішення суду від 27.12.2011 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові [PERSON] відмовлено. Вважає, що [PERSON] прийняла спадщину шляхом подачі заяви про прийняття спадщини до Четвертої криворізької державної нотаріальної контори, а оскільки майно вибуло з володіння [PERSON] поза її волею що було встановлено апеляційним судом, а відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, то право витребування майна від добросовісного набувача виникло у [PERSON] яка набула право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Просить витребувати від [PERSON] нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] та скасувати державну реєстрацію права власності на дану квартиру. Визнати право власності за [PERSON] на зазначену квартиру в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Стягнути судові витрати по сплаті судового збору. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі покладаючись на обставини викладені у позовній заяві, просив їх задовольнити. В подальшому надав заяву, про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, на заявлених первинних вимогах наполягає в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, просили в їх задоволенні відмовити. В подальшому представник [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності відповідача [PERSON] , у задоволенні позову просить відмовити. У судовому засіданні третя особа [PERSON] позовні вимоги не визнала та у задоволенні просила відмовити. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від03.10.2017, яким ЦПК України викладеного в новій реакції. У відповідності до п.9 п.1 Розділу ХІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Вислухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] . За життя [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 13.11.1992 року належала однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 17,7 м.кв., загальною площею 31,4 м.кв. За наявною у матеріалах справи копією спадкової справи № 436/2012 (а.с.81-111), після смерті [PERSON] про прийняття спадщини померлої заявила онука [PERSON] (позивач по справі). За життя 29 січня 1993 року [PERSON] склала заповіт, яким на випадок своєї смерті належну їй квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , заповіла [PERSON] . Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 07.06.2012 року яке набрало законної сили 19.06.2012 року [PERSON] визначено додатковий строк для подачі заяви в нотаріальну контору про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 09 листопада 2013 року державний нотаріус Четвертої криворізької державної нотаріальної контори відмовила позивачу у видачі спадщини за заповітом на квартиру за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , оскільки згідно довідки від 27.02.2013 року № 124495 КП Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» дане нерухоме майно станом на 31.12.2012 року за померлою [PERSON] не зареєстроване. Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.12.2011 року, за [PERSON] в порядку набувальної давності визнано право власності на вказану спірну квартиру. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.09.2014 року рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 27.12.2011 року скасовано, в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Відповідно до договору купівлі-продажу від 10.04.2012 року посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Мазепою Н.М., зареєстровано в реєстрі за № 922, вказана квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] була продана [PERSON] , (а.с. 26). З довідки КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» № 137836 від 23.01.2015 року вбачається, що станом на 31.12.2012 року право власності на спірну квартиру зареєстровано в КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстровій книзі № 33КВ-137, номер запису: 10547 на ім`я [PERSON] на підставі вказаного договору купівлі - продажу (а.с. 25). Тобто, внаслідок зазначеного позивач, як спадкоємець після померлої [PERSON] була позбавлена спадкового майна. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснила, що є матір`ю [PERSON] Про існування заповіту вона не знала, більше десяти років ніхто з приводу спірної квартири претензій не заявляв. У розмові з [PERSON] коли помер свекор який раніше мешкав з [PERSON] 40 років, тобто приємний дід [PERSON] , остання інтересу до квартири не виявляла, на той час знаходилася у Ізраїлі та до м. Кривий Ріг приїжджати не захотіла. Додатково зазначила, що про пред`явлення позову до [PERSON] дізналася у березні 2015 року від [PERSON] . Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч.2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом (ч.ч. 1, 2ст. 321 ЦК України). Згідно ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. В Узагальненнях Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (зазначено, що «на відміну від норм ч. 1 ст. 216 ЦК норми гл. 29 ЦК є спеціальними. У них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). Стаття 330 ЦК чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача).» Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави (глава 83 ЦК України) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. За умовами ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 2 ст. 26 цього Закону у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Враховуючи, що суду не надано доказів відмови спадкоємця [PERSON] від права на спадщину, що відкрилась після смерті [PERSON] з огляду на положення ч. 3 ст. 1268 ЦК України, суд дійшов висновку, що [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину після смерті її бабусі [PERSON] . Також у пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року № 6-117 цс 12 та у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі №202/11730/14-ц з подібними правовідносинами. Як вже вище зазначалося , що відповідно до договору купівлі-продажу від 10.04.2012 року вказана квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , продана [PERSON] Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 27.12.2011 року визнано за [PERSON] право власності на дану спірну квартиру. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.09.2014 року рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 27.12.2011 року скасовано, в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Таким чином враховуючи скасування рішенням апеляційного суду від 09.09.2014 року права власності [PERSON] в порядку набувальної давності на спірну квартиру, [PERSON] не мала права відчужувати спірну квартиру. Крім того, спадкоємцем цієї квартири є позивач у справі, як спадкоємець померлої [PERSON] за заповітом, яка в визначений судом додатковий строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] та від прийняття спадщини не відмовлялась . Оскільки спірна квартира вибула з права власності спадкоємця [PERSON] поза її волею на підставі договору купівлі - продажу, укладеного особою, яка не мала права її відчужувати, [PERSON] має право на витребування вказаної квартири у добросовісного набувача, а саме у [PERSON] . Враховуючи вищевикладене,суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Судові витрати належить розподілити відповідно до ст.141 ЦПК України враховуючи обставини справи та зміст позовних вимог. Таким чином, із [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 440,89 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved