Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вимогами ухвалити рішення, яким визнати його - [PERSON] , [INFO] , громадянина України батьком дитини [PERSON] , [INFO] та зобов`язати Київський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести зміни до актового запису про народження дитини №1222 від 27 грудня 2011 року і зазначити прізвище дитини як [PERSON] , по-батькові - [PERSON] , відомості про батька - [PERSON] . У відповідності до положень ст.33 ЦПК України позов розподілено судді Калашніковій О.І. Ухвалою суду від 21.09.2021 року справу прийнято до провадження і призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Олійник О.О. вимоги підтримали і доводили, що [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON] ,2011 року народження і з дня народження дитини до сьогодні він опікується долею сина, приймає участь у його вихованні і утриманні. Відповідач [PERSON] і третя особа - [PERSON] позов визнали. Представник Служби у справах дітей Одеської міської ради вимоги [PERSON] підтримала. Представник відділу державної реєстрації актів цивільного стану до суду не з`явися, про дату, час і місце розгляду справи сповіщений, заяв, клопотань , пояснень за позовом до суду не надав. Судом встановлено: [PERSON] і [PERSON] підтримували шлюбні стосунки і проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2010 року по 2016 рік. [INFO] [PERSON] народила дитину - [PERSON] , актовий запис про народження №1222, вчинений 27.12.2017 року Другим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Відомості про батька дитини - [PERSON] до актового запису внесені відповідно до положень ч.1 ст.135 СК України. До 2016 [PERSON] , [PERSON] і малолітній [PERSON] , 2011 року народження проживали за адресою [ADDRESS] у будинку, що належить на праві власності [PERSON] - матері позивача. Після припинення шлюбних відносин сторони проживали окремо, дитина проживала з матір`ю за згодою батька, батько постійно приймав участь в утриманні і вихованні сина. З вересня 2018 року [PERSON] навчався в Одеському ліцеї №82. В грудні 2018 року хлопчик переїхав жити до батька і бабусі у м. Кодима, тому як [PERSON] зі своїм співмешканцем [PERSON] зловживали алкогольними напоями, в сім`ї були постійні сварки і бійки. Дитина до другого класу пішла навчатися до ЗОШ №1 у м. Кодима, але в жовтні 2019 року мати забрала сина і він продовжив навчання в Одеському ліцеї №82. Після реєстрації шлюбу між [PERSON] і [PERSON] 07.10.2020 року до актового запису №1222 про народження малолітнього [PERSON] внесені зміни, а саме: прізвище хлопчика змінено на « [PERSON] », по-батькові - на « [PERSON] », внесені відомості про батька як « [PERSON] ». 21.11.2020 року [PERSON] в стані алкогольного сп`яніння з ознаками тілесних ушкоджень, яка народила мертвонароджену дитину, доставлена до Обласного перинатального центру. 21.11.2020 року [PERSON] ,2011 року народження був доставлений співробітниками Служби у справах дітей до пульмонологічного відділення Міської дитячої лікарні №2 (дитину в одній піжамі вітчим виставив на балкон на декілька годин). 26.11.2020 року керівник дитячої лікарні повідомив службу у справах дітей про закінчення медичного обстеження дитини і просив вирішити питання подальшого перебування дитини. 27.11.2020 року працівниками Служби у справах дітей Одеської міськради у Київському районі проведено оцінку рівня безпеки дитини [PERSON] ,2011 року народження. За результатами перевірки складено акт, в якому фахівці зробили висновок «перебування дитини разом із батьком [PERSON] загрожує його життю та здоров`ю». Мати дитини у цей час перебувала на стаціонарному лікуванні. 27.11.2020 року малолітній [PERSON] влаштований до Комунальної установи «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей Одеської міської ради Одеської області», де перебуває по теперішній час. Дитину у Центрі постійно відвідують бабуся [PERSON] і батько [PERSON] . Згідно з повідомленням керівника Київського відділу поліції в м.Одесі №8306 від 08.12.2020 року [PERSON] , 1983 року народження неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст.172-3 КУпАП (вчинення домашнього насильства). Мати малолітнього [PERSON] ,2011 року народження - [PERSON] також притягувалась до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Позивач стверджує, що бажає виховувати свого сина, піклуватися про нього, нести всі обов`язки батька відносно своєї дитини. Оскільки до жовтня місяця 2020 року відповідач [PERSON] не заперечувала і не чинила перешкод йому - позивачу - у зустрічах, спілкуванні, вихованні сина і його батьківські права і права малолітнього сина не порушувались, він - [PERSON] - не звертався до суду з вимогами про визнання батьківства і внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини. Позивач вважає, що строк звернення до суду з цим позовом ним порушено з поважних причин, тому просить суд поновити процесуальний строк на звернення до суду за захистом своїх прав та прав і інтересів малолітнього сина. [PERSON] , визнаючи позов, підтвердила в судовому засіданні, що [PERSON] є біологічним батьком її сина - [PERSON] ,2011 року народження, що позивач дійсно з дня народження приймає участь у вихованні сина та його утриманні, піклується про дитину. Представник Служби у справах дітей позов [PERSON] підтримала і пояснила, що за висновком психолога ЦСПРД дитина виказує емоційну прихильність до біологічного батька, охоче розповідає про спілкування з ним, постійно підтримує зв`язок під час перебування у Центрі. Хлопець виказує бажання повернутися саме до рідного батька, а не до матері і вітчима. Представник Служби у справах дітей звернула увагу суду, що мати дитини не визнає вчинення [PERSON] домашнього насильства як відносно неї, так і відносно дитини [PERSON] ,2011 року народження, [PERSON] стверджує, що в сім`ї виникають лайки з побутових питань. В судовому засіданні малолітній [PERSON] , 2011 року народження висловив бажання проживати з батьком і бабусею, а не з матір`ю і вітчимом. Хлопчик також пояснив, що мати з вітчимом зловживають алкоголем, лаються, б`ються і вони (мати з вітчимом) обіцяли змінити поведінку, якщо [PERSON] дасть згоду на усиновлення його [PERSON] , але обіцянку не виконали. [PERSON] не дозволяв спілкуватися з батьком, забороняв зустрічі з бабусею. Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Частинами 1 та 3 ст.126 Сімейного кодексу України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу держреєстрації актів цивільного стану. Відповідно до положень ст.128 СК України «за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу». Таким чином, стаття 128 СК встановлює необхідну умову для визнання батьківства у судовому порядку: батьки дитини не повинні перебувати у зареєстрованому шлюбі між собою (реєстрація народження дитини в органах РАЦС і Свідоцтво про її народження підтверджують, що вона народилася не в зареєстрованому шлюбі). Згідно ч. 2 ст. 128 СК підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Разом з тим, Пленум Верховного Суду України Постановою № 3 від 15.05.2006 р. "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснив (п.3), що при розгляді справ про встановлення батьківства відомості що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства належить розглядати в їх сукупності: спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини тощо. У даному випадку судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] з 2010 року по 2016 рік проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в будинку, що належить на праві власності матері позивача - [PERSON] за адресою [ADDRESS] , де [PERSON] була зареєстрована (а.с.11 оборот) після народження дитини, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов (а.с.16), довідками про склад сім`ї зареєстрованих у житловому приміщенні (а.с.17-19), копією домової книги (а.с.24-25). За вказаною адресою [PERSON] отримувала державну допомогу на дитину до досягнення нею 3-річного віку (а.с.13-15). Суд встановив і сторони визнали в судовому засіданні, що до 2016 року [PERSON] утримував і матір [PERSON] і дитину [PERSON] , піклувався про них. Після припинення шлюбних відносин зі [PERSON] у 2016 році [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] ,2011 року народження стала проживати в квартирі [ADDRESS] . Позивач постійно цікавився долею сина, зустрічався з ним, спілкувався за телефоном, утримував, відвідував дитину у школі, син проводив з батьком шкільні канікули. До 2020 року мати не чинила перешкод позивачу у реалізації ним батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] ,2011 року. Чоловік [PERSON] - [PERSON] неодноразово вчиняв домашнє насильство як відносно дружини, так і відносно малолітнього [PERSON] ,2011 року народження, у зв`язку з чим хлопчика було направлено до КУ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей». У період перебування дитини в Центрі з листопада 2020 року по сьогодні хлопчика відвідують тільки батько [PERSON] і бабуся [PERSON] . На підставі досліджених доказів судом встановлено, що [PERSON] є біологічним батьком малолітнього [PERSON] , 2011 року народження, що батько приймає участь в утриманні та вихованні дитини, вчиняє дії, спрямовані на забезпечення майбутнього дитини. Щодо строків звернення [PERSON] до суду з цим позовом, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України , якщо інше не передбачено цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. У частині другій цієї статті закріплено, що до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство. На підставі викладених норм сімейного права можна зробити наступні висновки. Законодавець у частині першій статті 20 СК України закріпив вичерпний перелік статей цього Кодексу і відповідно вимог, що випливають із сімейних відносин, до яких застосовується позовна давність. До цього переліку належить у відповідності до частини другої статті 129 СК України вимога про визнання батьківства особою, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком. Тому положення частини другої статті 129 СК України, яке є спеціальним, не може бути поширене на положення про визнання батьківства, передбачені у статті 128 СК України. Крім того, законодавець у частині другій статті 20 СК України передбачив субсидіарне застосування положень ЦК України, які стосуються позовної давності, до сімейних відносин у випадках, передбачених частиною першої статті 20 СК України. Тому у випадках передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 СК України мають застосовуватися правові приписи, закріплені в частині третій статті 267 ЦК України. Тобто, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Outcome: approved