Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

31 травня 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивачі просять: визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що вони є власниками квартири [ADDRESS]. Відповідач була дружиною позивача [PERSON] та зареєстрована у вказаній квартирі. Рішенням суду шлюб між сторонами розірваний. Як зазначає позивач, з початку літа 2014 року відповідач не проживає за місцем реєстрації, місце проживання та реєстрації покинула добровільно, не приймає участі у сплаті житлово-комунальних послуг, тягар утримання квартири несуть лише позивачі, вони не чинять перешкод відповідачу в користуванні квартирою. Також позивачі зазначили, що будь-яких угод щодо проживання відповідача у вказаній квартирі між ними не було. А тому для захисту свого порушеного права позивачі звернулися до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник позивача [PERSON], який є і третьою особою - [PERSON] заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином повідомлялась про судове засідання за місцем реєстрації, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомила, заперечення чи пояснення на заявлені вимоги суду не надала. Третя особа - [PERSON] заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідно до ст.224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних матеріалів за згодою позивача. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні не заперечували проти заочного розгляду справи, тому суд ухвалив про заочний розгляд справи. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши позивача, представника позивача, третіх осіб суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] є власниками в рівних частинах квартири [ADDRESS] (на даний час [ADDRESS] в м.Києві на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14.06.2005 року. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 28.11.2014 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], який був зареєстрований 25.03.2011 року. Рішенням суду встановлено, що сторони більше року проживають окремо. З довідки №06/01-961, яка 18.03.2016 року видана Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (власник з 2005 року), [PERSON] (син, з 2005 року), [PERSON] (дружина, з 2013 року), [PERSON] (син, з 2013 року), [PERSON] (син, з 2013 року) та [PERSON] (фізична особа з 2014 року). Актами, які складені сусідами від 11.03.2015 року, 01.07.2015 року, 25.03.2016 року, 06.11.2015 року підтверджено, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає. Крім того, дільничний педіатр в своїй довідці від 03.03.2015 року зазначив, що з червня 2014 року діти [PERSON] та [PERSON] на прийом приходять в супроводі батька. Вихователь дитячого садочка в якому навчаються діти також зазначила, що дітей до садочка приводить та забирає батько, мати не з'являється в садочку. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. При цьому, у відповідності до вимог ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012р. визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи що факт реєстрації відповідача порушує права позивачів, як власників квартири, наданими позивачами доказами підтверджується факт не проживання відповідача в квартирі, належній позивачам на праві власності понад один рік без поважних причин, витрат на житлово-комунальні послуги відповідач не несе, своїх речей в квартирі не зберігає, сторони не бажають, щоб відповідач була зареєстрована в їх власності, відповідач не є членом сім'ї власників квартири на даний час, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved