Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою про визнання за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері, [PERSON] , яка померла [INFO] , права власності на житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті якої за вищевказаною адресою залишилося спадкове майно: житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, однак документів про право власності на дане нерухоме майно мати не виготовила. За життя мати позивача, [PERSON] , склала заповіт, яким все своє майно заповіла позивачу. Оформити право на спадщину позивач не може у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно та реєстрації права власності на нього. З огляду на вказане, отримавши відмову приватного нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, пов`язаної із видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивач змушений звернутися за захистом своїх спадкових прав до суду із даним позовом. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі за наявними у справі матеріалами, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про визнання позову та розгляд справи без його участі. Відповідно до ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, за правилом ч. 1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 22.09.2016 відомо, що [PERSON] померла [INFO] (арк. справи 8). Вказаний день смерті [PERSON] , відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, є часом відкриття спадщини. За життя, а саме: 28 липня 2006 року, спадкодавець [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день її смерті і на що за законом матиме право, заповіла своєму синові, [PERSON] , що підтверджується дублікатом заповіту, посвідченого 14.11.2019 секретарем виконкому Нижньояблунської сільської ради Турківського району Львівської області Куприч М.М., зареєстрованого в реєстрі за № 21 та який на день смерті заповідача не змінений та не скасований (арк. справи 6). Згідно з довідкою виконавчого комітету Нижньояблунської сільської ради Турківського району Львівської області № 2646 від 15.11.2019 [PERSON] , яка померла [INFO] була зареєстрована і проживала до дня смерті в [ADDRESS] разом із сином [PERSON] (арк. справи 13). Згідно з довідкою виконавчого комітету Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області № 607 від 06.03.2021 [PERSON] належав житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] згідно погосподарської книги № 6 (арк. справи 25). Відповідно до технічного паспорту від 27 січня 2020 року на житловий будинок [ADDRESS] , загальна площа вказаного будинку становить 102,50 кв м (житлова - 61,50 кв м), рік побудови - 1991 (арк. справи 18-21). Інвентаризаційна вартість вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами згідно з технічним паспортом та довідкою про технічну характеристику об`єктів нерухомого майна становить 257 375 грн. (арк. справи 24). Позивач, який спадщину прийняв відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, від спадщини не відмовився і звернувся до приватного нотаріуса Турківського районного нотаріального округу Комарницької О.Й. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, однак йому в цьому було відмовлено. Згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 264/01-16 від 21.11.2019, виданою приватним нотаріусом Турківського районного нотаріального округу Комарницькою О.Й., встановлено факт звернення позивача до нотаріуса із заявою на видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері та відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок разом з приналежними йому господарськими будівлями та спорудами, що в [ADDRESS] у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на вказані об`єкти нерухомості (арк. справи 17). Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок в [ADDRESS] дійсно на праві власності належав - [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 3 даної статті передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У частині 5 ст. 1268 ЦК України вказано, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, позивач має право на спадкування, оскільки зазначений у вищевказаному заповіті, із спадкодавцем разом проживав, та прийняв спадщину відповідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. У відповідності до ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Так, вище дослідженими обставинами справи встановлено, що позивач не відмовляється від спадщини за заповітом. Відповідач позовні вимоги позивача підтримує та просить їх задовольнити. За таких обставин, позивач є єдиною спадкоємцем за заповітом після смерті своєї матері, як такий, що виявив бажання прийняти спадщину, фактично її прийняв у строк для прийняття спадщини, в законодавчо визначений строк не відмовився від неї та звернувся з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса, але йому було відмовлено у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на вказані об`єкти нерухомості . За змістом п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, враховуючи свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права, враховуючи те, що позивач оформити право власності на спірний житловий будинок, в нотаріальному порядку не має можливості у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідач позов визнає, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; зібрані по справі докази оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Outcome: approved