Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

27.01.2016 року до Таращанського районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. Позивач [PERSON] мотивує позов тим, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 01.03.1986 року. Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 02.11.2015 року шлюб між ними було розірвано. Під час шлюбу в 1987 році ними був побудований будинок за адресою: вул. Софіївська (Леніна),126-а м.Тараща Київської області, який здано в експлуатацію в 1988 році. З 2008 року вона припинила з відповідачем сімейно-шлюбні відносини, оскільки він поїхав проживати та працювати в м.Київ. В спірному житловому будинку вона залишилася проживати разом з дітьми. Матеріальної допомоги на утримання дітей, сплату комунальних послуг, утримання господарства, відповідач не надавав. Вона самостійно проводила ремонтні роботи в житловому будинку ( поклейка шпалер, обшивка пластиком веранди, облаштування ванної, заміна котла, підведення води до будинку та ін.). Фактично сім'я розпалася в 2011 році, відповідач забрав всі свої речі і виїхав на проживання у невідомому їй напрямку. З моменту укладення шлюбу з відповідачем, вона працювала медичною сестрою в Таращанській ЦРЛ, отримувала заробітну плату, виховувала дітей, утримувала господарство. Позивач просила суд визнати будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Софіївська (Леніна),126-а м.Тараща Київської області загальною площею 88,7 кв.м спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на ? частину вказаного житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд загальною вартістю 146 600 грн. без виділу її в натурі. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Судові витрати стягнути на користь позивача з відповідача. Щодо зустрічного позову, то позивач [PERSON] та її представник заперечують щодо його задоволення в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, оскільки вважають, що обставини, якими вмотивований позов, поданий [PERSON] не відповідають дійсності, а правова основа не базується на діючому законодавстві. В судовому засіданні [PERSON] зазначав, що 25.02.1982 року рішенням Таращанської міської ради йому було виділено із садиби його батька [PERSON] земельну ділянку 600 кв.м. по [ADDRESS] під будівництво житлового індивідуального будинку. 03.08.1982 року між ним та виконкомом Таращанської міської ради було укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідчений державним нотаріусом Таращанської державної нотаріальної контори Київської області Лосіцькою Л.П. за реєстровим № 1299, відповідно до умов якого [PERSON] взяв на себе зобов'язання збудувати на виділеній земельній ділянці житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Таким чином він, як забудовник, приступив до будівництва житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та закінчив будівництво в строк передбачений договором, а саме до 3 серпня 1985 року. Комісією Таращанської міської Ради народних депутатів був складений акт, яким новозбудований будинок було визнано придатним для проживання та введено в експлуатацію. 28.06.1988 року на підставі Інструкції про порядок реєстрації будинків і домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства 31 січня 1966 р. Білоцерківським МБТІ у реєстровій книзі № 24 за реєстровим № 3811 було проведено реєстрацію вказаного житлового будинку. [PERSON] в судовому засіданні стверджує, що на момент укладення шлюбу з позивачем за первісним позовом [PERSON], він був власником будівельних матеріалів, достатніх для будівництва житлового будинку. Дане підтверджується рішенням Таращанського районного народного суду від 08.09.1983 року про розірвання шлюбу та поділ майна, де за ним було визнано право власності на будівельні матеріали: камінь ракушняк 18,3 кв.м вартістю 420,90 руб; столярні вироби на суму 672,32 руб; кірпіч, цемент і інше, відповідно договору №1048 на суму 709,83 руб; фундамент на будинок 409,23 руб; шифер 60 листів 120 руб; софу 140 руб та інше. Позивач за зустрічним позовом зазначав, що оскільки спірний житловий будинок був побудований на виділеній йому земельній ділянці та за його особисті кошти до одруження з [PERSON], яка жодним чином не причетна до будівництва будинку, то спірний будинок є його особистою приватною власністю. В судовому засіданні [PERSON] та його представник просили визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на житловий будинок загальною площею 88.7 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. В задоволенні первинного позову відмовити. Судові витрати покласти на відповідачку. Свідки [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні показали, що вони є родичами [PERSON] На момент укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON], по [ADDRESS], сім'єю [PERSON] було розпочато будівництво житлового будинку ( збудовані стіни будинку, які вкриті шифером). За час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] добудували будинок за два роки і стали в ньому проживати. Сторони разом не проживають 5 років. Судом встановлено, що 01.03.1986 року райвідділом ЗАГСу Київської області м.Тараща зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що зроблено актовий запис №17. ( а.с.7). 25.02.1982 року рішенням Таращанської міської ради [PERSON] виділено із садиби його батька [PERSON] земельну ділянку площею 600 кв.м. по [ADDRESS] під будівництво житлового індивідуального будинку.( а.с.42) 03.08.1982 року між [PERSON] та виконкомом Таращанської міської ради укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності. Відповідно до умов даного договору [PERSON] взяв на себе зобов'язання збудувати на виділеній земельній ділянці житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в строк до 03.08.1985 року. Договір посвідчений державним нотаріусом Таращанської державної нотаріальної контори Київської області Лосіцькою Л.П. за реєстровим № 1299. ( а.с.8-9) Рішенням Таращанського районного народного суду Київської області від 09.08.1983 року про розірвання шлюбу та поділ майна, за [PERSON] було визнано право власності на будівельні матеріали: камінь ракушняк 18,3 кв.м вартістю 420,90 руб; столярні вироби на суму 672,32 руб; кірпіч, цемент і інше, відповідно договору №1048 на суму 709,83 руб; фундамент на будинок 409,23 руб; шифер 60 листів 120 руб; софу 140 руб, 1/2 частину грошових вкладів в розмірі 2402 руб. ( а.с.82-83) Житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] було добудовано 28.04.1988 року, про що свідчить Акт про завершення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння ( від 28.04.1988 року) та реєстраційний запис №3811 на Договорі про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, про реєстрацію житлового будинку за [PERSON] в реєстровій книзі Білоцерківського МБТІ №24 від 28.06.1988 року ( а.с.8-9,123). Із технічного паспорта, виготовленого 06.03.1988 року КП КОР «Білоцерківське МБТІ» вбачається, що власником індивідуального житлового будинку ( відповідно до Свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення Таращанської міської ради №68 від 01.06.1988 року) розташованого по [ADDRESS] є [PERSON] В господарстві є житловий будинок, прибудова, ганок, козирок, огорожа: все 1987 року забудови ( а.с.101-104). Сторони припинили сімейно-шлюбні стосунки з 2011 року, разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Рішенням Таращанського районного суду від 02.11.2015 року шлюб між ними було розірвано.(а.с. 11). Стаття 379 ЦК України визначає, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно з положеннями статті 380 ЦК України житловий будинок як об'єкт права власності - це будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", який втратив чинність з 21 грудня 2007 року, роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст.ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Відповідно до ст.25 КпШС України ( від 01.01.1970 року) якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнано судом спільною сумісною власністю подружжя. За змістом статей 3, 60, 63, 65, 69, 70, 74 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними Суд зазначає, що [PERSON] в кожному засіданні надавав покази, які протирічили одне одному та суперечили наданими ним же письмовим доказам. Тому, заслухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що на момент укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON], на земельній ділянці розміром 600 кв.м. в [ADDRESS] було збудовано [PERSON]: фундамент, стіни, перестінки в житловому будинку, зведено дах. Будівництво житлового будинку в [ADDRESS] було продовжено в період перебування [PERSON] та [PERSON] в шлюбі з 01.03.1986 року та завершено будівництвом 28.04.1988 року. Будівництво житлового індивідуального будинку сторонами велося за спільні кошти, для спільного користування та проживання в ньому з дітьми, тому суд прийшов до висновку, що такий будинок може бути визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. ( правова позиція ВСУ від 15.05.2013 в справі №6-37цс13, від 03.06.2015 №6-38цс15) Тому, суд вважає, що первинний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Відповідно до ч.1, 2 ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційнодо задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» ( в редакції від 16.07.2015 року) від сплати судового збору під час розгляду справ в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1-2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Враховуючи ту обставину, що відповідач [PERSON] є постраждалим від аварії на ЧАЕС 2 категорії, суд вважає за необхідне судові витрати в розмірі 733 грн ( судовий збір сплачений при подачі позову до суду [PERSON]) стягнути з держави.

Outcome: approved