Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

14 червня 2018 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником зазначеної квартири. Крім позивача в квартирі зареєстрована відповідач з 04.09.2012 року. Як зазначає позивач, відповідач з кінця 2012 року виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації та не проживає за місцем реєстрації, витрат по утриманню квартири не несе, її речі в квартирі відсутні. Внаслідок зазначеного на думку позивача відповідач втратила право користування житловим приміщенням, а тому для захисту свого порушеного права позивач звернулася до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, до суду направила пояснення в яких зазначає, що не заперечує проти зняття з реєстраційного обліку. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, врахувавши пояснення позивача та заяву відповідача, оцінивши в сукупності надані докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 28.04.1993 року. [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 04.09.2012 року. Судом встановлено, що позивач на даний час володіє та користується квартирою, несе витрати по її утриманню, відповідач в квартирі не проживала з моменту реєстрації. Як пояснила позивач, відповідач була зареєстрована за вказаною адресою для можливості отримувати пенсійне забезпечення. В той же час з матеріалів справи вбачається, що з 25.12.2014 року по 01.12.2019 року [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS]. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 розяснив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012р. визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи що факт реєстрації відповідача порушує права позивача, як власника квартири, витрат на житлово-комунальні послуги відповідач не несе, своїх речей в квартирі не зберігає, позивач не бажає, щоб відповідач була зареєстрована в її власності, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved