Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Гордіївської сільської ради Тростянецького району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи його тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] Померла мати, станом на 15.04.1991 року була головою та єдиним членом колгоспного двору, що знаходився в [ADDRESS]. Позивач являється спадкоємцем матері по заповіту. Він своєчасно прийняв спадщину, тому що фактично вступив в управління спадковим майном та вчасно звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. У видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок в [ADDRESS], у Тростянецькій державній нотаріальній конторі позивачу було відмовлено, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на даний будинок. У зв'язку з цим [PERSON] звернулася до суду та просив визнати за ним право власності на житловий будинок після смерті матері [PERSON] Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Представник позивача за довіреністю подала до суду заяву про розгляд справи у відсутність позивача та її, як представника, заявлені позовні вимоги підтримали, за обставин, викладених в позові, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача Гордіївської сільської ради Тростянецького району Вінницької області в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, згідно якої позов визнав та просив справу розглянути без його участі. Беручи до уваги те, що особи, які беруть участь у справі, використали надане їм ч.3 ст.211 ЦПК України, право заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, відтак суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні за відсутності таких осіб, не здійснюючи фіксування процесу технічними засобами, що узгоджується з приписами ст.247 ЦПК України. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали спадкової справи №431/2013 р., оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПКУкраїни суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 10.05.2013 року, [PERSON] померла [INFO] (а.с.7). З дня смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно. Спадкова маса складалася з земельної ділянки, що знаходиться на землях Гордіївської сільської ради Тростянецького району та з житлового будинку по [ADDRESS]. При житті, 17.08.2012 року, [PERSON] склалала заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, все те, що буде належати йому на день смерті і на що за законом матиме право заповіла [PERSON] Даний заповіт на день смерті [PERSON] не змінений і не скасований (а.с.8). З матеріалів оглянутої спадкової справи №431/2013 р. до майна померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що спадкоємець за заповітом [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері, подавши у встановлений законом шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини. Отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, зокрема: на земельну ділянку площею 2,1060 га в межах, згідно з планом, розташовану на території Гордіївської сільської ради, кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER], належної спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на землю серії [NUMBER]. Таким чином, спадкоємець після смерті [PERSON], який успадкував спірний житловий будинок був син померлої - позивач по справі [PERSON], однак свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що в с. Велика Стратіївка, не отримав. У видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у Тростянецькій державній нотаріальній конторі відмовлено, так як відсутні правовстановлюючі документи на вищевказаний будинок (а.с.11). Покійна мати позивача за життя належним чином не оформили своє право власності на вищевказаний житловий будинок. Відповідно до довідки № 59 від 24.01.2017 року, виданої виконкомом Гордіївської сільської ради Тростянецького району, Вінницької області, житловий будинок [ADDRESS], згідно погосподарської книги відносився до суспільної групи колгоспників та станом на 15.04.1991 року до його складу входили: голова двору - [PERSON], яка померла [INFO] (а.с.9). Даний факт також підтверджується випискою з погосподарської книги станом на 15.04.1991 року, особовий рахунок [NUMBER] (а.с.19). Відповідно ст.120 Цивільного Кодексу України (в редакції 1963 року), майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Відповідно до п.п. а п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] відповідно до вимог законодавства, яке регулювало правовідносини щодо майна колгоспного двору, була наділена правом власності на майно колгоспного двору, а саме житловим будинком з господарськими спорудами, який розташований с.Велика Стратіївка, Тростянецького району Вінницької області. Вона володіла, користувалася, розпоряджалася майном колгоспного двору, однак свідоцтво про право власності на житловий будинок не отримала. Таким чином, даний житловий будинок є об'єктом нерухомого майна, речове право на яке, підлягає державній реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. За приписами ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Згідно зі ст.5 ЦК України, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс України PCP (в редакції 1963 року), Закон України PCP «Про власність» (в редакції 1991 року). Право власності на житловий будинок презумпується в силу положень ч. 4 ст. 3, ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" відповідно до яких, права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними. Факт належності спадкодавцю [PERSON] житлового будинку 1950 року побудови, з господарськими спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS], загальною площею 57,2 м.кв, житловою площею 31,2 м.кв., допоміжною площею 26,0 м.кв, та складається з: житлового будинку «А», прибудови «а», літньої кухні «Б», веранди «б», господарської будівлі «В», огорожі «1-2», підтверджується технічним паспортом на дане будинковолодіння (а.с. 13-18). У відповідності з ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005року у справі «Смірнова проти України»). Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Встановленим судом фактичним обставинам відповідають спадкові правовідносини, що регулюються Книгою шостою Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонено законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Таким чином, за викладених обставин, враховуючи, що [PERSON] була власником житлового будинку [ADDRESS], позивач [PERSON], являється спадкоємцем за заповітом до майна померлої матері, своєчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно після її смерті, інші спадкоємці до майна померлої відсутні, що не порушує прав та інтересів інших осіб, суд приходить до висновку, що позивач має право на спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON], а тому його вимоги про визнання за ним права власності на спірний житловий будинок підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Згідно положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України про судовий збір. Оскільки, відповідачами позов визнано під час підготовчого судового засідання до початку розгляду справи по суті, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 352 грн. 40 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: approved