Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Межівського ВП Синельниківського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області про зняття арешту з майна. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником транспортного засобу - мопеда моделі «Альфа» марки JH7 О , на який ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2019 року накладено арешт в рамках кримінального провадження та передано на зберігання відповідачу. Постановою начальника СВ Межівського ВП Синельниківського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 30 вересня 2019 року кримінальне провадження №12019040480000204 від 10 червня 2019 року закрито, в зв`язку з чим перестали існувати підстави перебування майна під арештом. Втім, слідчий суддя Петропавлівського районного суду, ухвалою від 01 листопада 2019 року відмовив позивачу в скасуванні арешту майна, оскільки винесення будь-яких процесуальних рішень по завершеному провадженню суперечить КПК України. З урахуванням того, що до цього часу майно знаходиться під арештом позивач звертається до суду за місцем його знаходження та просить суд скасувати арешт з його транспортного засобу. В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідач у судовому засідання не з`явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи без участі їхнього представника, додатково повідомили, що кримінальне провадження у якому було накладено арешт закрито та відповідно відсутня необхідність в арешті. Суд, оцінивши зібрані у справі докази, з`ясувавши обставини справи та надавши їм відповідну оцінку, приходить до наступних висновків. При цьому досліджені наступні матеріали справи, яким надана відповідна оцінка. Згідно технічного паспорту, виданого 19 квітня 2009 року [PERSON] являється власником транспортного засобу у вигляді мопеду моделі «Альфа» марки JH7 О красного кольору з об`ємом двигуна 49,9 кубічних сантиметрів. Постановою заступника начальника - начальника СВ Межівського відділення поліції Синельниківського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 30 вересня 2019 року підтверджується закриття кримінального провадження №12019040480000204 від 10 червня 2019 року по факту ДТП за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України в зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Згідно ухвали слідчого судді Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області №181/692/19 від 01 листопада 2019 року клопотання [PERSON] про скасування арешту майна по кримінальному провадженню №12019040480000204 від 10 червня 2019 року залишено без задоволення. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч.1 ст.264 ЦПК, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Судом достовірно встановлено та документально підтверджено, що [PERSON] являється власником транспортного засобу, а саме: мопеду моделі «Альфа» марки JH7 О красного кольору з об`ємом двигуна 49,9 кубічних сантиметрів. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Згідно норм чинного КПК України більш докладно регламентується мета, підстави й порядок застосування та скасування заходу у вигляді арешту майна як забезпечення кримінального провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України вбачається, що прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Згідно ч.1 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. З матеріалів позову вбачається, що [PERSON] звертався до суду із клопотанням про зняття арешту з майна в зв`язку з наявністю постанови про закриття кримінального провадження, втім, ухвалою слідчого судді у задоволенні клопотання відмовлено (а.с.11). В мотивувальній частині ухвали слідчого судді вказано, що у зв`язку з тим, що вищевказане кримінальне провадження закрите, а слідчий суддя вирішує питання про скасування арешту майна під час досудового розслідування, слідчий суддя в силу ч.1 ст.174 КПК України, залишає без задоволення клопотання [PERSON] Чинний КПК України не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Відповідна правова позиція сформульована Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року N 6-26цс13, яка відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. У наведеній постанові закріплено правовий орієнтир, відповідно до якого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви на правильність арешту майна. До цього ж зводяться і роз`яснення, надані Верховним Судом України у пункті четвертому постанови Пленуму від 27 серпня 1976 року "Про судову практику в справах про виключення майна з опису". Таким чином, судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження. Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Вказаний висновок міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №372/2904/17-ц. Зі змісту ст.12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи наведене, та те, що права позивача як власника майна порушені, [PERSON] , як власник транспортного засобу, не був підозрюваним або обвинувачуваним по кримінальному провадженню, по якому органом досудового слідства було накладено вказане вище обтяження, а тому наявність вказаної вище заборони на нерухоме майно обмежує його право власності і таке підлягає захисту та відновленню, а відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими зібраними у справі доказами та не спростованими у встановленому процесуальним законом порядку відповідачами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Судові витрати розподілити відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved