Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

22.12.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном квартирою № 62 будинку № 51 по проспекту М. Жукова в м. Одесі з боку [PERSON], шляхом виселення її з квартири без надання іншого жилого приміщення. При цьому позивач посилається на те, що він є одноособовим власником квартири [ADDRESS]. Відповідач будучи членом сімї колишнього наймача квартири була зареєстрована у квартирі, та проживає у ній до цього часу. У зв'язку із відсутністю законних підстав у відповідача для проживання у квартирі, яка не бажає добровільно звільнити житло, позивач змушений звернутися до суду із позовом. 24.02.2016 року відповідач [PERSON] надала до суду зустрічний позов, в якому просить визнати недійсним розпорядження КП «Міське агентство приватизації житла» за № 220873 від 20.03.2015 року, та свідоцтво про право власності на житло за № 19-26515 від 20.03.2015 року, видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради на квартиру [ADDRESS]. При цьому позивач за зустрічним позовом посилається на те, що вона проживає та зареєстрована у спірній квартирі з 1978 року, у зв'язку із чим відповідно до положень ст. ст. 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація квартири [PERSON] здійснена незаконно, тому [PERSON] змушена звернутися до суду із зустрічним позовом. Ухвалою суду від 16.03.2016 року зустрічний позов прийнято та обєднано в одне провадження із первісним. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] первісний позов підтримала та просить його задовольнити, заперечує проти задоволення зустрічного позову. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали зустрічний позов та просять його задовольнити, заперечують проти задоволення первісного позову. Представник відповідача за зустрічним позовом КП Міське агентство приватизації житла» до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, до суду надано заяву, в якій вказано, що підприємство позов не визнає, оскільки порушень з боку органу приватизації допущено не було /а.с. 77/. Представник відповідача за зустрічним позовом Департаменту міського господарства Одеської міської ради до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Третя особа за зустрічним позовом [PERSON] до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином, до суду надано заяву про розгляд справи за її відсутності, зустрічні вимоги [PERSON] підтримує. Представник третьої особи за зустрічним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Вислухавши учасників справи, що з'явилися до судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 14.09.1971 року [PERSON] було видано ордер № 1539 із правом на заселення у квартиру [ADDRESS] /проспект [PERSON]/ в м. Одесі у складі сімї із 4х осіб: [PERSON] /чоловік/, [PERSON] /син/, [PERSON] /син/ /а.с. 8/. Судом встановлено, та у ході розгляду справи сторонами не заперечувалося, що позивач за первісним позовом є сином [PERSON], та відповідач [PERSON] є донькою [PERSON] Тобто сторони являються онуками квартиронаймача [PERSON]. З досліджених судом свідоцтв про смерть вбачається, що [PERSON] померла 10.05.2011 року; [PERSON] помер 05.01.2007 року; та 10.06.1996 року помер [PERSON] /а.с. 9, 11-12/. В ході розгляду справи позивач [PERSON] пояснював, що відповідач, будучи онукою [PERSON], після народження у [PERSON] Молдова була зареєстрована у спірній квартирі. Однак, отримавши у 16-річному віці паспорт громадянки [PERSON] Молдова, відповідач була знята з реєстраційного обліку. При цьому відповідач [PERSON] у судових засідання пояснювала, що дійсно, вона народилася у [PERSON] Молдова, де навчалася у школі, училищі, та у 1994 році переїхала у м. Одесу та проживала у бабусі у спірній квартирі. Відповідач вказала, що вона у 16 років отримувала паспорт громадянина Придністровської республіки, але не отримувала паспорта громадянки [PERSON] Молдова, як і паспорта громадянки України. Судом досліджено свідоцтво про народження відповідача [PERSON], актовий запис № 38, з якого слідує, відповідач народилася у с. Богдановка Веке, район Чімішлія, [PERSON] Молдова /а.с. 49/. Крім того, судом досліджено довідку № 082 від 16.09.2015 року Консульства республіки Молдова в [PERSON], якою повідомлено, що [PERSON], [INFO], не приймала громадянство [PERSON] Молдова і з питання оформлення документів не зверталася /а.с. 56/. Таким чином, судом встановлено, що на даний час відповідач [PERSON] не являється як громадянкою [PERSON] Молдова, так і громадянкою України. Тобто є особою без громадянства. Матеріали справи містять довідку /з місця проживання про склад сімї та реєстрацію/ № 485 від 02.03.2015 року, з якої вбачається, що у квартирі [ADDRESS] з 14.04.1999 року зареєстрований [PERSON], [INFO] /а.с. 14/. На виконання ухвали суду про витребування доказів від 13.04.2016 року, судом досліджено копії архівних документів, що стали підставою для приватизації [PERSON] квартири [ADDRESS] /а.с. 89-102/. Так, згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.03.2015 року Департаментом міського господарства Одеської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації № 220873 від 20.03.2015 року, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] /а.с. 92-93/. Тобто позивач [PERSON] є одноособовим власником спірної квартири. Згідно листа Київського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області, [PERSON] звертався із заявою № 23838 від 17.08.2015 року щодо незаконного проживання [PERSON] у квартирі /а.с. 16/. Окрім того, [PERSON] направлялася нотаріально посвідчена заява [PERSON] від 04.02.2016 року про звільнення квартири [ADDRESS] у строк до 20.02.2016 року. Заява зареєстрована в реєстрі № 2-1 /а.с. 31/. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч. 1 ст. 158 ЖК України, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Вказана правова позиція викладену у постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року по справі № 6-158цс14. У ході розгляду справи сторона позивача за первісним позовом пояснювала, що між сторонами не укладався договір найму жилого приміщення, у зв'язку із чим, [PERSON] вважає, що відповідач [PERSON] проживає у квартирі без законних підстав. Факт відсутності між сторонами договору найму жилого приміщення у судовому засіданні не заперечувала і сторона відповідача. Частиною 3 ст. 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Таким чином, встановивши, що позивач [PERSON] є одноособовим власником спірної квартири, та між сторонами не укладався договір найму жилого приміщення, а також враховуючи, що [PERSON] не являється членом сімї власника квартири, суд приходить до висновку, що позивачу [PERSON] чиняться перешкоди [PERSON] у здійсненні права користування та розпорядження квартирою. У звязку із чим, суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Стосовно зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним розпорядження № 220873 від 20.03.2015 року та свідоцтва про право власності на житло за № 19-26515 від 20.03.2015 року на квартиру [ADDRESS], суд зазначає наступне. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року передбачено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Як на підставу зустрічних позовних вимог сторона [PERSON] посилалася на положення ст. ст. 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону, передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Згідно ч. 5 ст. 5 Закону, кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Таким чином, проаналізувавши положення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», суд приходить до висновку, що приватизація житла можлива виключно громадянином України. Матеріали справи містіть довідку № 452 від 18.03.2010 року, відповідно до якої, у квартирі [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON]В,, [INFO], [PERSON], [INFO]. Зокрема, позивач за первісним позовом [PERSON] був зареєстрований з 14.04.1999 року, а відповідач [PERSON] із 04.08.1978 року /а.с. 39/. Оскільки, приватизація житла можлива виключно громадянином України, суд зазначає, що факт реєстрації [PERSON] у спірній квартирі із 04.08.1978 року не робить її субєктом приватизації квартири, а тому відсутні підстави вважати, що приватизацією [PERSON] квартири порушено права [PERSON] У зв'язку із чим, суд вважаю довідку № 452 від 18.03.2010 року такою, що не заслуговує на увагу. Враховуючи, що судом встановлено, що [PERSON] на час приватизації квартири та на даний час не являється громадянкою України, на спростування чого, [PERSON] не було надано до суду документу, що підтверджує громадянство України відповідно до норм ст. 5 Закону України «Про громадянство України», суд приходить до висновку, що посилання [PERSON] на порушення [PERSON] її права на приватизацію спірної квартири є безпідставним та необґрунтованим, у зв'язку із чим, зустрічні позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що первісний позов [PERSON] підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: approved