Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

19 березня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення процентів за користування позикою в сумі 10387 грн 24 коп., індексу інфляції в сумі 10080 грн та три відсотки річних в сумі 3231 грн, мотивуючи позові вимоги тим, що [PERSON] взяла у борг у позивача, згідно із договором позики від 31.03.2011 року та зобов'язувалася ці кошти повернути до 01.05.2011 року, однак відповідач борг повернула лише 05.05.2015 року, а отже на підставі статей 536, 625, 1048,1050 ЦК України, позивач вважає що має право на стягнення процентів за користування позикою, інфляційних та трьох відсотків річних. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог, наголошуючи на тому, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.04.2013 року стягнуто на користь позивача з відповідача суму позики та пені в сумі 17640 грн,а отже на їх думку на підставі ст.. 624 ЦК України, позивач не має право на відшкодування збитків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Заочним рішенням суду м. Чернігова від 26.04.2013 року встановлено, що 31.03.2011 року [PERSON], відповідно до розписки взяла у [PERSON] в борг 28000 грн та зобов'язувалась повернути кошти до 01.05.2011 року, однак кошти не повернула. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Заочним рішенням суду м. Чернігова від 26.04.2013 року стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] кошти в сумі 28000 грн. за договором позики та 17640 грн. пені, а всього 45640 грн.,а також 456 грн. 40 коп. судових витрат. Відповідно до розписки від 05 березня 2015 року, [PERSON] повернула [PERSON] суму 45640 грн на підстав заочного рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.04.2013 року (а.с. 6) Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За приписом ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. З заочного рішення про стягнення на користь [PERSON] з [PERSON] заборгованості за договором позики від 26.04.2013року, встановлено , що договором позики не було передбачено сплату процентів за користування позикою, відтак, виходячи з правила, прописаного у ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавцю надано право на одержання від позичальника процентів , розмір яких має бути визначено на рівні облікової ставки Національного банку України. Так як в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин, за яких , згідно з законом , договір позики вважається безпроцентним ( ч.2 ст. 1048 ЦК України ), за час користування відповідачем грошовими коштами позивача за період з 01 квітня 2011 року по04 березня 2015 року на користь [PERSON] . підлягають стягненню проценти за договором позики в сумі 10387 грн 24 коп. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розд. І "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК України , а тому поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язання, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню в повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Разом з тим, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання. Аналіз правових норм, зокрема, ст. ст. 536, ст. 549, ч. 2 ст. 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена. Така ж правова позиція викладена Верховним судом України у постанові від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12 Розмір інфляційних втрат за період з травня 2011 року по лютий 2015 року у зв'язку із несвоєчасним повернення грошових коштів за договором позики в сумі 28000 складає 10080 грн три відсотки річних за період з 01.05.2011 року по 04.03.2015 року складає 3231 грн 12 коп, що підтверджується розрахунком позивача (а.с. 11) Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, підлягають стягненню на користь позивача з відповідача і судові витрати, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved