Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

22 грудня 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути на користь позивача з відповідача заборгованість за договором позики у сумі 8501,45 грн. В обґрунтування заявленого позову позивач зазначила, що [PERSON] передавала грошові кошти у позику відповідачу, [PERSON] , під письмові розписки: 18 жовтня 2016 року у розмірі 1000 грн; 05 листопада 2016 року у розмірі 550 грн; 02 вересня 2017 року у розмірі 1000 грн; 17 листопада 2017 року у розмірі 615 грн; 05 квітня 2020 року у розмірі 300 грн; 11 травня 2020 року у розмірі 2000 грн; 11 липня 2020 року у розмірі 2000 грн, які відповідач не повернула. Позивач, представник позивача у судовому засідання підтримали заявлені вимоги, надали поясненні аналогічні викладеному у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з тих підстав, що борг повернула, проте доказів в підтвердження зазначеного надати не може. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] передавала грошові кошти у позику відповідачу, [PERSON] , в підтвердження надала письмові розписки: 18 жовтня 2016 року у розмірі 1000 грн; 05 листопада 2016 року у розмірі 550 грн; 02 вересня 2017 року у розмірі 1000 грн; 17 листопада 2017 року у розмірі 615 грн; 05 квітня 2020 року у розмірі 300 грн; 11 травня 2020 року у розмірі 2000 грн; 11 липня 2020 року у розмірі 2000 грн (а.с.9-15). Приймаючи рішення по суті заявленого позову, суд керується положеннями ч. 1 ст.1046 ЦК України, згідно з якою, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій сторони (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи його укладення, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідач заперечувала проти існування зобов`язання за договорами позики, обґрунтовуючи тим, що грошові кошти повернула позивачу, однак пояснення відповідача суд не може прийняти до уваги, оскільки жодними належними доказами не доведено виконання зобов`язання. Позивач наполягала, що гроші за позиками їй відповідач не повернула. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК України), допустимими (стаття 78 ЦПК України), достовірними (стаття 79 ЦПК України), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК України). Достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються в тому числі на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Таким чином, позовні вимоги є законними та обґрунтованими. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved