Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до Липовецького районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з відповідачем проживала у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу у них народилось двоє дітей: син [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO], які проживають біля неї та перебувають на її утриманні. На даний час вони з відповідачем проживають окремо. Відповідач є інвалідом з дитинства ІІ групи, відтак отримує пенсію, який повністю витрачає на свої власні потреби, оскільки інших аліментних зобов'язань не має, тобто є фінансово спроможним. Матеріальної допомоги дітям він у добровільному порядку не надає, всупереч положенням чинного законодавства України. Позивачка самотужки не в змозі забезпечити дітей най необхіднішим, крім цього діти підростають та потребують ще більше витрат на їх фізичний та духовний розвиток, тому позивачка просила суд про присудження на її користь з відповідача в примусовому порядку аліментів на утримання їх спільних дітей в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку встановленого чинним законодавством, починаючи стягнення з дня подачі даної заяви та до досягнення дітьми повноліття. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, вказавши на обставини, що були наведені нею у позовній заяві, просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що він дійсно є інвалідом ІІ групи з дитинства, ніколи не працював, живе лише на пенсію, яка є досить мізерною та витрачає її повністю на медикаменти та продукти харчування, а іноді й позичає гроші у батька, який проживає разом з ним. Тому надавати матеріальну допомогу дітям не має можливості, просив суд в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, повно з'ясувавши усі обставини справи, дослідивши усі зібрані у справі докази в їх сукупності та давши їм оцінку, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 05 серпня 2003 року, на що вказує свідоцтво про одруження серія [NUMBER], яке було видане відділом реєстрації актів громадського стану Гайсинського районного управління юстиції Вінницької області, про що було зроблено актовий запис в книзі реєстрації шлюбів за № 102 (а.с.4). Від цього шлюбу сторони мають двоє дітей: сина [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER]) та дочку [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER]). Як слідує із довідки виданої Липовецькою міською радою Липовецького району Вінницької області від 14 листопада 2013 року за №3314, [PERSON] проживає в [ADDRESS] разом із дітьми. Отже, судом встановлено, що правовідносини, що є предметом даного спору регулюються нормами Сімейного кодексу України щодо обов'язків матері батька утримувати дитину та його виконання. Так, ст.141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того чи вони перебували у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 СК України, визначено обов'язки батьків щодо утримання неповнолітньої дитини. Відповідно до ст. 181 ч. 2 СК України та згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" ( п. 17) за відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Із здобутих у справі доказів судом встановлено, що діти проживають біля матері, відтак у неї виникло право на звернення до суду із даним позовом. Відповідно до ч. 3 ст. 181 за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу і (або) в твердій грошовій сумі. Судом з'ясовано в судовому засіданні, що відповідач є інвалідом ІІ групи з дитинства, отримує пенсію по інвалідності, однак інших аліментних зобов'язань не має, тому є фінансово - спроможним, а отже має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дітей. Враховуючи обставини, передбачені ч. 1 ст. 182 СК України, суд вважає, що відповідач спроможний виплачувати аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), а у відповідності до правил ч.2 даної статті, не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, оскільки будь - яких належних доказів, що вказують на неможливість сплати ним визначеної судом суми на утримання дітей, він не надав. За таких обставин, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги ґрунтуються на нормах чинного законодавства та підлягають до повного задоволення. Вирішуючи питання судових витрат, суд бере до уваги, що обидві сторони звільнені від сплати судового збору, а тому відповідно до ст. 88 ЦПК України, відносить їх за рахунок держави. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину за рішенням суду присуджуються від дня пред'явлення позову. На підставі ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання даного рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved