Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про визнання права особистої власності на квартиру, що була придбана під час перебування у шлюбі. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він та [PERSON] з 23.07.2011 року по січень 2016 року перебували у шлюбі. Мати позивача [PERSON] у квітні та грудні 2011 року продала дві квартири, тому, маючи в своєму розпорядженні грошові кошти, мати позивача надала йому в борг 15 000 доларів США для придбання квартири [ADDRESS]. 28.12.2011 року позивачем зареєстровано право власності на вказану квартиру в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації». До розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем була домовленість про те, що право власності буде оформлено на позивача, а позичені кошти будуть сплачувати разом. Однак, у сторін склались складні стосунки, вона відмовляється частково сплатити борг і не надає згоду на продаж спірної квартири. У зв'язку з цим, після уточнення позовних вимог, [PERSON] просить суд визнати, що квартира розташована у житловому будинку [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав в повному обсязі уточнені позовні вимоги, просив розглядати справу без участі відповідача, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить корінець кур'єрської пошти. Крім цього, судом було відкладено розгляд справи, призначений на 26.09.2016 року за клопотанням відповідача (а.с. 49), призначений на 03.10.2016 року у зв'язку з клопотанням відповідача (а.с. 53), призначений на 10.10.2016 року знову таки за клопотанням відповідача (а.с. 63). Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України суд вважає, що відповідач повторно не з'явилась до суду без поважних причин. Згідно ч.1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більш двох місяців з дня відкриття провадження у справі, в зв'язку з чим, дії відповідача у вигляді систематичної неявки у судове засідання суд відносить до таких, що суперечать вимогам ч.3 ст. 27 ЦПК України, та розцінює їх як зловживання стороною своїми процесуальними правами, що призводить до порушення розумних строків розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача (відповідачів), який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. За статтею 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 23.07.2011 року (а.с. 6) по 18.07.2016 року (а.с. 8-10) перебували в зареєстрованому шлюбі. Перебуваючи в шлюбі [PERSON] 15.12.2011 року була придбана в приватну власність квартира №55, що знаходиться в житловому будинку [ADDRESS] (а.с. 17-18). Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно - правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 1 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Так, в матеріалах справи мається розписка складена 10.12.2011 року, згідно якої [PERSON] отримав в борг від [PERSON] 15000 доларів США в строк до 10.12.2015 року на придбання квартири за адресою [ADDRESS]. Розписка складена за участю свідка [PERSON] та датована 10.12.2011 роком (а.с. 15). Допитана в залі судового засідання свідок [PERSON] пояснила, що в 2011 році вона продала дві квартири, одну квартиру навесні, кошти після цієї продажі були витрачені на весілля, друга квартира восени. Після того, як син оформив законні відносини, він попросив в мене кошти на власну квартиру. Тому майже всі кошти після продажу другої квартири надала в борг сину, а саме гроші в розмірі 15000 доларів США для купівлі власної квартири. Син написав розписку, що до кінця 2015 року поверне кошти. Допомоги з другої сторони не було ніякої. Свідок [PERSON] підтвердив, що був свідком при складанні розписки в грудні 2011 року, при цьому [PERSON] передала сину 15000 доларів США, а він зобов'язався віддати їх до 2015 року. Знає, що гроші [PERSON] отримала від продажу двох квартир. Свідок [PERSON], яка є двоюрідною сестрою, показала, що завчасно були придбані дві квартири її тіткою, тобто матір'ю позивача, потім вони були продані, а потім коли [PERSON] з [PERSON], то була придбана ця квартира. Були надані кошти в розмірі 15000 доларів США. Відомо їй це зі слів матері. Свідок [PERSON], являється тіткою позивача, зазначила, що кошти надала її сестра [PERSON] після продажу двох квартир. Більше їй ні чого не відомо. Покази свідків надані під присягою, є логічними та послідовними і не викликають у суду сумнів, оскільки узгоджуються між собою та не спростовуються матеріалами справи. В матеріалах справи мається два договори купівлі-продажу на які посилається позивач та свідок [PERSON], які підтверджують продаж двох квартир та наявність коштів, переданих в борг для придбання власної квартири [PERSON] (а.с. 11-12, 13-14). Виходячи з вищевикладеного, вбачається причинно-наслідковий зв'язок між продажем двох квартир матір'ю позивача [PERSON], договори -купівлі продажу відповідно укладені 23.04.2011 року та 09.12.2011 року та купівлею квартири позивачем [PERSON], договір -купівлі продажу від 15.12.2011 року, який відповідно до розписки від 10.12.2016 року отримав гроші від матері для купівлі квартири. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] придбав за власні кошти квартиру №55, що знаходиться в житловому будинку [ADDRESS], яка належить йому на праві приватної власності. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, такий висновок узгоджується з постановою Верховного Суду України №6-801цс16 від 07 вересня 2016 року. Таким чином, враховуючи те, що грошові кошти в розмірі 15000 доларів США були надані позивачу на придбання спірної квартири його матір'ю [PERSON], тобто спірна квартира була придбана у приватну власність під час шлюбу за особисті кошти [PERSON], суд приходить до висновку, що квартира №55, в житловому будинку [ADDRESS], належить позивачу на праві особистої приватної власності. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved