Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

21 жовтня 2021 року [PERSON] звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він є власником квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] . Вказує на те, що у вищевказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , який у вказаній квартирі не проживає з серпня 2017 року, його особистих речей у квартирі немає. Зазначає, що реєстрація відповідача у вказаній квартирі порушує право позивача на право володіти, користуватись та розпоряджатись належною йому квартирою. З огляду на викладене просив суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , особою такою, що втратила право користування квартирою розташованою за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 3622 від 20 жовтня 2016 року, виданого на підставі рішення Донецької обласної кваліфікаційно - дисциплінарної комісії адвокатури від 20 жовтня 2010 року за № 14, ордеру серії ДН№ 153565 від 13 жовтня 2021 року, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, подали до суду заяву з проханням розгляд справи проводити за їхньої відсутності, позов задовольнити. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачів про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки за останньою відомою адресою місця проживання [PERSON] зареєстрованого у встановленому законом порядку, що підтверджено відповіддю на запит суду, направлений у порядку ст. 187 ЦПК України. Однак відповідач у судове засідання не з`явився, як не з`явився і до поштового відділення для отримання судових повісток. У зв`язку із чим, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідача був здійснений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Однак [PERSON] , будучи повідомленим у встановленому законом порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, оскільки відповідач, будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце судового засідання не з`явився у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подав відзивів, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди сторони позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів із постановленням заочного рішення. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 01 листопада 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 29 листопада 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 29 листопада 2021 року вирішено розгляд справи проводити у заочному порядку. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. Відповідно до договору купівлі - продажу квартири від 23 серпня 2017 року посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського районного нотаріального округу Донецької області, зареєстрованого в реєстрі 971, [PERSON] придбав у власність квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 95402375 від 23 серпня 2017 року, [PERSON] зареєстрував своє право власності на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорту на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] , квартира складається з однієї кімнати площею 19,8 кв.м., кухні, ванної кімнати, коридору, вбудованої шафи, обладнана балконом. Загальна площа квартири складає 35,9 кв.м. Відповідно до акту від 24 вересня 2021 року, складеного та посвідченого керівником ОСББ «Карасик» у присутності двох свідків, [PERSON] з серпня 2017 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки від 14 вересня 2021 року наданої виконавчим комітетом Слов`янської міської ради, за адресою: [ADDRESS] зареєстрований: [PERSON] , 1977 року народження. Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 282348094, наданої на запит суду, квартира розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Відповідно до довідки КП «БТІ» № 3099-2/0.84/01 від 03 листопада 2021 року, станом на кінець 2013 року, нерухоме майно, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності виданого Орендним підприємством «Донрибкомбінат» від 08 лютого 1994 року, право власності зареєстроване КП «БТІ» від 14 квітня 1994 року. Інформація щодо права власності надана станом на 31 грудня 2012 року. Вказане підтверджується також свідоцтвом № [NUMBER] про право власності на житло від 08 лютого 1994 року. Відповідно до п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідач у судове засідання не з`явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першим протоколом та протоколами N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У сенсі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає можливість дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно із ст. ст. 379, 382 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому залишення прав попереднього власника та членів його сім`ї в частині збереження права користування житлом. За ч. 4 ст. 156 ЖК, збереження такого права користування житлом існує лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивача. В судовому засіданні встановлено, що відповідач був зареєстрований у вказаній квартирі ще до придбання зазначеної квартири позивачем та є членом сім`ї колишнього власника. Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази, судом достовірно встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , в якій до теперішнього часу значиться зареєстрованим член сім`ї колишнього власника цієї квартири - відповідач [PERSON] , який не є членом сім`ї позивача, із серпня 2017 року у вказаному будинку не проживає, договірні відносини між позивачем як новим власником та відповідачем щодо винаймання спірного житла - відсутні. Тому слід вважати, що у зв`язку із припиненням права власності попереднього власника на спірне майно, право на користування житловим приміщенням квартири у відповідача, як члена сім`ї колишнього власника припинилося. Враховуючи, що добровільно знятися з реєстрації у вказаній квартирі відповідач не бажає, а його реєстрація створює перешкоди в реалізації позивачем права користування та розпоряджання своїм майном як власником, суд приходить до висновку, що слід визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] . За приписами п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов судом повністю задоволений, позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп., тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved