Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Позов обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 жовтня 2008 року по лютий 2013 року. У 2007 році позивачем за власні кошти побудовано житловий будинок по вул. Ковельській,4 в смт Луків Турійського району Волинської області. Актом державної приймальної комісії від 22 жовтня 2008 року вищевказаний житловий будинок прийнято в експлуатацію, а 09 грудня 2008 року видано свідоцтво про право власності на нього. В подальшому було проведено реконструкцію частини житлового будинку під магазин, та 9 і 21 серпня 2012 року отримано свідоцтва про право власності на приміщення магазину площею 72 кв.м. за адресою: вул. Ковельська ,4 а в смт Луків Турійського району Волинської області, та житловий будинок загальною площею 269.8 кв.м. за адресою: вул. Ковельська, 4 в смт Луків Турійського району Волинської області. Посилаючись на те, що спірний будинок побудований ним за власні кошти, які він отримував від зайняття підприємницькою діяльністю до укладення шлюбу з відповідачем, позивач просить суд визнати приміщення магазину площею 72 кв.м. за адресою: вул. Ковельська, 4 а в смт Луків Турійського району Волинської області, та житловий будинок загальною площею 269.8 кв.м. за адресою: вул. Ковельська, 4 в смт Луків Турійського району Волинської області його особистою власністю. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, у заяві від 25 серпня 2015 року просили справу розглянути без їхньої участі, позов підтримали з підстав, зазначених у ньому, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] подала зустрічну позовну заяву, у якій, посилаючись на ті обставини, що право власності на спірне нерухоме майно виникло у період зареєстрованого шлюбу між сторонами, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила встановити факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з червня 2008 року по 18 жовтня 2008 року, визнати за нею право власності на 1/2 частину приміщення магазину площею 72 кв.м. за адресою: вул. Ковельській,4 а в смт Луків Турійського району Волинської області, та житлового будинку загальною площею 269.8 кв.м. за адресою: вул. Ковельській,4 в смт Луків Турійського району Волинської області. Ухвалою Турійського районного суду від 25 серпня 2015 року зустрічну позовну заяву залишено без розгляду. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявилася, подала суду заяву від 25 серпня 2015 року, у якій ствердила, що первісний позов вона визнає та просить справу розглянути без її участі. Враховуючи, що в дане судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що з 18 жовтня 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що стверджується свідоцтвом про шлюб (а. с. 5). На підставі рішення Луківської селищної ради народних депутатів від 24 грудня 2002 року №7/8 позивачу [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку на території смт Луків для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а. с. 9). 11 жовтня 2003 року видано державний акт на право власності на землю (а. с. 7). 19 березня 2003 року затверджено проект забудови земельної ділянки індивідуальним житловим будинком, а 29 грудня 2007 року отримано дозвіл на виконання будівельних робіт (а. с. 11). Актом державної приймальної комісії від 22 жовтня 2008 року вищевказаний житловий будинок прийнято в експлуатацію, та зазначено про те, що будівництво розпочате в 2003 році і завершено 2008 року. Загальна площа будинку 341.8 кв.м., дефектів і недоробок немає (а. с. 12). 09 грудня 2008 року видано свідоцтво про право власності на будинок по вул. Ковельській,4 в смт Луків Турійського району Волинської області (а. с. 13, 14). В подальшому було проведено реконструкцію частини житлового будинку під магазин, та 9 і 21 серпня 2012 року видано свідоцтва про право власності на приміщення магазину площею 72 кв.м. за адресою: вул. Ковельська ,4 а в смт Луків Турійського району Волинської області, та житловий будинок загальною площею 269.8 кв.м. за адресою: вул. Ковельська, 4 в смт Луків Турійського району Волинської області (а. с. 23, 24). Рішенням Турійського районного суду Волинської області від 01 квітня 2013 року шлюб між сторонами розірвано (а. с. 6). Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень п.3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.1 ст. 62 СК України). Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не доведе іншого, що довів позивач [PERSON] Так, матеріалами справи стверджується те, що житловий будинок по вул. Ковельській, 4 в смт Луків Турійського району побудований за особисті кошти позивача, які він отримував від зайняття підприємницькою діяльністю (а. с. 49, 51-53, 83, 84) та взяв у борг 400000 грн. у свого батька [PERSON] згідно розписки від 10 грудня 2007 року та пояснень останнього як свідка в судовому засіданні до укладення шлюбу з відповідачем, тому це майно є особистою приватною власністю [PERSON], хоч і зареєстроване за час шлюбу (через 4 дні після реєстрації шлюбу). Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Враховуючи те, що спірне майно створено за рахунок коштів, зароблених і позичених позивачем [PERSON] до укладення шлюбу, матеріалами справи підтверджується фінансова спроможність позивача і недоведена участь відповідача у будівництві будинку та в істотному збільшенні його вартості, а також те, що відповідач позов визнала, що в силу ст. 174 ЦПК України є підставою для задоволення позову, оскільки визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що житловий будинок та приміщення магазину належать на праві особистої приватної власності позивачу. Судові витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем за його вимогою.

Outcome: approved