Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

27.07.2017 р. [PERSON] та [PERSON] звернулися до Заводського районного суду м. Дніпродзержинськ з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницького Сергія Івановича, [PERSON] про визнання неправомірними дій приватного нотаріуса і скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень № 35470604 від 31.05.2017 року на нерухоме майно, - нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] (магазин непродовольчих товарів, вбудоване приміщення № 1); про визнання недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, загальною площею 61,9 кв.м., за адресою [ADDRESS] магазин непродовольчих товарів (вбудоване приміщення № 1), серія та номер: 133, виданий 31.05.2017 року і витребування майно з чужого володіння, а саме від [PERSON] та визнання за ними права власності на вказаний об`єкт у рівних частках, по 1/ 2 за кожним. Позовні вимоги мотивує тим, що 15 вересня 2008 року між [PERSON] (Позивач - 1, Позичальник) та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі за текстом - Банк, Відповідач - 1, Іпотекодержатель) укладено Кредитний договір № 014/81-80/139-08Д, згідно якого Банк зобов`язався надати Позивачу -1 кредит у розмірі 40 000,00 (сорок тисяч) доларів США 00 центів строком з 15.09.2008 року по 14.09.2018 року, а Позивач -1 прийняв на себе зобов`язання повернути кредит та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 17,05 % річних відповідно до Графіку погашення кредиту. Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 014/81-80/139-08Д Банком було укладено з [PERSON] (далі за текстом - Позивач -2, Іпотекодавець) Договір іпотеки № 12/81-80/135-08Д. Відповідно до п.1.2 Договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: магазин непродовольчих товарів (вбудоване приміщення № 1), що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , який - належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.08.2008 р., виданого Фондом комунальної власності Дніпродзержинської міської ради, зареєстрованого в Дніпродзержинському бюро технічної інвентаризації 28.08.2008 року, номер запису № 254 в книзі № 3 і зареєстрованого в Державному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 10941027. Відповідно до п.1.5 Договору іпотеки заставна вартість предмета іпотеки визначається сторонами в сумі 513 218,00 (п`ятсот тринадцять тисяч двісті вісімнадцять) гривень. Розділом 6 Договору іпотеки передбачено, що у разі порушення боргового обов`язання, умов Кредитного договору або умов Договору іпотеки, Іпотекодержатель надсилає Позичальнику та Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. Якшо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. У відповідності до цього ж розділу Договору іпотеки та Закону України «Про іпотеку» Іпотекодержатель може звернути стягнення на предмет іпотеки: -за рішенням суду; -у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; -шляхом продажу Іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». При цьому ціна продажу предмета іпотеки може бути встановлена за вибором Іпотекодержателя, або в розмірі вартості предмета іпотеки, визначеної в п. 1.5 І говору іпотеки або на підставі оцінки майна, що підготовлена незалежним суб`єктом оціночної діяльності; -згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя. Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 05.02.2013 року по вільній справі № 415/10669/12, вирішено шлюб між [PERSON] до [PERSON] розірвати. Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 19.11.2013 року по цивільній справі № 415/6447/12 визнано право власності за [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/2 частини магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення № 1), розташованого за адресою [ADDRESS] , за кожним. Заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинськ від 08.12.2015 р. по цивільній справі № 208/10912/14 за позовною заявою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] та [PERSON] вирішено: -стягнути з [PERSON] , заборгованість за кредитним договором № 014/81- С8Д від 15 вересня 2008 року на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 40160,15 (сорок тисяч сто шістдесят) доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ 609856 (шістсот дев`ять тисяч вісімсот п`ятдесят шість) грн. 90 коп., де: 34 778,02 доларів США, що становить 528 125, 00 грн. - непогашена сума кредиту; 4652,29 доларів США, що становить 70647,92 - несплачені проценти; 729,84 доларів США, що становить 11083,08 грн. - пеня за порушення строків повернення кредиту; -звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення № 1), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] в розмірі У2 частини магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення № 1), та [PERSON] в розмірі У2 частини магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення № 1), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом пидприємницької діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Про зазначене рішення Позивачам стало відомо лише в червні 2017 року, коли Позивачами було отримано від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звіт про поділ коштів від продажу предмета іпотеки № 114-0-300/635 від 01.06.2017р., та від [PERSON] (далі - Відповідач-3) про звільнення нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . З цих документів Позивачам стало відомо, що за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 31.05.2017р., укладеним між ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» і [PERSON] на підставі застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя в іпотечному договорі, [PERSON] придбано у власність магазин непродовольчих товарів (вбудоване приміщення) № 1. Вважають, що перехід права власності на нежитлове приміщення є безпідставним, а рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницького Сергія Івановича (далі - Відповідач-2) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є протиправним. І ці порушення, на думку позивачів, полягають у недотриманні під час здійснення нотаріусом дій з посвідчення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127. Ухвалою суду від 01.08.2017 р. за цим позовом відкрите провадження у справі. Також ухвалою від 01 серпня 2017 року частково задоволено заяву позивача-2 [PERSON] про забезпечення позову і на спірний об`єкт накладено арешт. Листом від 04.01.2018 р. (а.с.54) приватний нотаріус Кобельницький С. І. (Відповідач-3) вказав, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 31.05.2017 р. ним було посвідчено на підставі застереження іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, і що усі дії було проведено згідно до чинного законодавства. 13.02.2018 р. від Відповідача - 1, ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» надійшов Відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог у повному обсягу, в якому правомірність своїх дій з відчуження іпотечного майна обґрунтовує посиланням на умови Кредитного та Іпотечного договорів, Закону «Про іпотеку» і норми Цивільного кодексу, що регламентують правовідносини з зобов`язань і кредитних відносин, а дії з посвідчення нотаріусом договору купівлі-продажу такого майна - наданням реєстратору усіх необхідних документів, у тому числі, вимог про усунення порушення за кредитним договором, дострокове виконання зобов`язань від 07.10.2014 року та 02.03.2017 року. Також відповідач - 1 посилається на те, що фактично було здійснено оцінку майна, що підтверджується Звітом про оцінку майна № 04052017-050 від 04.05.2017 р., яку було проведено ТОВ «ЛЕКСТАТУС ГРУП». 23.02.2018 р. відповідачем - 2, [PERSON] наданий Відзив на позовну заяву. За тими ж самими мотивами [PERSON] також заперечує проти позовних вимог у повному обсягу і просить у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні позивачі і відповідачі, а також їх представники підтвердили свої позиції у повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до п. 9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України (за редакцією ЗУ № 2147-УІІІ від 03.10.2017 р., в дії з 15.12.2017 р.), заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Відповідно до ч.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правове обгрунтування прийнятого рішення будується на наступних нормах закону. Відповідно до положень п. 1 частини другої ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 526 ЦКУ встановлює, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 629 Кодексу закріплює обов`язковість договору для виконання сторонами. У відповідності до частини 1 статті 546 Кодексу виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Стаття 572 Кодексу визначає заставу я право кредитора (заставодержателя) у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Стаття 577 ЦК встановлює, що якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом, а також державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Стаття 590 ЦКУ визначає, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень частини другої статті 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь - який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, право від свого імені продати предмет іпотеки будь - якій особі на підставі договору купівлі - продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Таким чином, у Відповідача - 1 існували усі правові підстави для задоволення своїх вимог, які пов`язані з порушенням Позивачем - 1 своїх обов`язків з виконання умов кредитного догововору № 014/81-80/139-08Д від 15.09.2008 р. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. І це право грунтувалось на рішенні Заводського районного суду м. Дніпродзержинськ від 08.12.2015 р. у справі № 208/10912/14. Посилання позивачів на те, що рішенням суду шлюб між ними розірвано, а згодом рішенням того ж Заводського районного суду м. Дніпродзержинськ від 19.11.2013 року по цивільній справі № 415/6447/12 визнано право власності за [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/2 частини магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення № 1), розташованого за адресою [ADDRESS] , за кожним, не може бути перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки в цілому, оскільки статтею 23 Закону «Про іпотеку» передбачається, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов`язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно до статті 35 Закону «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Разом з тим, законодавством встановлені певні гарантії для іпотекодавця та боржника. Відповідно до пункту 46 Порядку № 1127, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від і: грудня 2015 року № 1127, для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та прнпинення речових прав на нерухоме майно, подає, зокрема: 1)завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; 2)документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не .зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця. На підтвердження виконання цієї умови Відповідачем-1 разом з Відзивом на позовну заяву надані копії вимог від 07.10.2014 р. та від 02.03.2017 р. та поштових квитанцій про їх відправку з копіями поштових повідомлень про їх вручення позивачам. Однак, суд критично відноситься до оцінки цих документів з наступних причин. Відносність Вимог від 07.10.2014 р. до плануємого продажу іпотечного майна нічим іншим не підтверджена і ці документи можуть відноситься до звернення ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» до суду з позовом, за яким прийнято заочне рішення від 08.12.2015 р. У суду викликає сумнів достовірність вручення Вимог від 02.03.2017 р. адресатам. На поштових повідомленнях про їх вручення [PERSON] Та [PERSON] стоїть підпис « [PERSON] », у той час як на інших документах [PERSON] ставить притаманній їй розпис. На поштовому повідомленні на адресу [PERSON] на доповнення до призвіща проставлено підпис (а.с. 77). Ці підписи зовсім не співпадають з підписами відповідачів, що містяться на позовній заяві, на поштовому повідомленні на ім`я [PERSON] (а.с. 65). До того ж, суд розглядає ці Вимоги як таки, що не відповідають положенням закону. Так частина перша статті 38 Закону «Про іпотеку» регламентує порядок та умови здійснення іпотекодержателем права на продаж предмета іпотеки і встановлює, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. А частина друга наголошує, що протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. Про право висловити про свій намір придбати предмет (купити) йдеться й частині четвертій цієї статті Закону. Також суд вважає, що у даній ситуації посилання Відповідача-1 на пункт 6.1. розділу 6 «Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки» Договору іпотеки від 15.09.2008 р. є не зовсім аргументованим, оскільки його зміст не повністю відповідає формулюванню, що міститься у статті 38 названого Закону. Пункт 6.1. говорить про направлення Боржнику та Іпотекодавцю письмову вимогу та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Вказівка на можливе звернення стягнення на предмет іпотеки не відповідає вимогам Закону, тому що не містить конкретного способу такого звернення стягнення, що позбавляє зацікавлених осіб прийняти відповідне рішення за такою вимогою (купити об`єкт). За умовами пункту 6.5.1 Договору таким способом звернення стягнення може бути й набуття права власності на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону «Про іпотеку», й продаж в порядку статті 38 Закону будь-який особі. Таким чином, у попередженні повинне чітко вказуватися на реалізацію шляхом купівлі-продажу. Суд розглядає як обгрунтоване посилання позивачів на порушення закону при визначенні ціни продажу об`єкту іпотеки. Згідно частини 6 статті 38 Закону «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Пунктом 1.5 Договору іпотеки № 12/81-80/135-08 Д від 15.09.2008 р. сторони визначили, що заставна вартість предмета іпотеки складає 513218,0 грн. На підставі договору купівлі-продажу від 31.05.2017 р. (а.с. 92), посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким С. І. (Відповідач-2), предмет іпотеки було продано [PERSON] (Відповідач-3) за 411668,0 грн., що еквівалентно 15621,42 дол. США за курсом НБУ на день продажу (звіт про розподіл коштів від продажу педмета іпотеки, а.с. 18). І на підставі цього договору право власності позивачів на спірне нежитлове приміщення припинено, а в якості нового його власника у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вказано [PERSON] (Відповідач-3). Відповідачами до суду наданий Висновок про вартість об`єкта оцінки та Звіт про оцінку майна № 04052017-050 від 04.05.2017 р. на 2 аркушах. Згідно до цих документів оціночна вартість об`єкта становить 411668,0 грн. Ніякого порівняння із звичайною ціною на цей вид майна надані документи не містять. І нарешті, слід зазначити, що статтею 39 Закону «Про іпотеку» передбачається, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються…спосіб реалізації предмета іпотеки. Заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинськ від 08.12.2015 р. по цивільній справі № 208/10912/14 за позовною заявою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] та [PERSON] вирішено, зокрема, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення № 1), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] в розмірі 1/2 частини магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення № 1), та [PERSON] в розмірі 1/2 частини магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення № 1), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом пидприємницької діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. І це рішення слід розглядати як остаточний вибір іпотеодержателем способу задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки. Однак, на порушення цього рішення суду іпотекодержатель здійснив продаж не в порядку статті 43 Закону «Про іпотеку» (продаж з публічних торгів), яка передбачає встановлення ціни продажу предмета іпотеки за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність. Таким чином, суд дійшов висновку, що прийняття приватним нотаріусом рішення про внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та посвідченні ним договору купівлі-продажу предмета іпотеки здійснено з недотримання вимог закону. Вирішуючи питання про визнання договору купівлі-продажу 31.05.2017 р. недійсним, суд виходить з того, що згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до частини 1 статті 216 ЦКУ недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Аналізуючи практику застосування ст. 16 ЦК України, Верховний Суд України вказав, що: «У разі здійснення державної реєстрації права власності за набувачем неправомірно відчуженого майна права власника повинні захищатися із застосуванням способу захисту, передбаченого п.1 ч.2 ст.16 ЦК за позовом про визнання права власності та скасування внесеного за заявою набувача запису до Державного реєстру (ч. 2 ст. 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».)

Outcome: approved