Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

29.01.2015 року [PERSON] звернувся до Глобинського районного суду Полтавської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], реєстраційної служби Глобинського районного управління юстиції про визнання права власності на квартиру. 12.02.2015 року представник позивача [PERSON] уточнила позовні вимоги та замінила неналежних відповідачів належними відповідачами по справі, в резолютивній частині прохала: визнати за [PERSON] право приватної власності на жилу однокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 35,1 кв.м., житлова площа 17,5 кв.м.; зняти арешт, накладений державною виконавчою службою Глобинського районного управління юстиції на жилу однокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 35,1 кв.м., житлова площа 17,5 кв.м. В обґрунтування своєї позовної заяви позивач посилається на те, що він придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, який був посвідчений державним нотаріусом Глобинської державної нотаріальної контори Джусь С.В. 24 грудня 2007 року і зареєстрований в реєстрі за № 1-0329. Відповідно до Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 671 від 25.06.04 року, державна реєстрація правочинів здійснювалася відповідно до вимог Цивільного Кодексу України шляхом внесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів.Реєстраторами правочинів на час виникнення спірних правовідносин були державні нотаріальні контори та приватні нотаріуси.Оскільки ч. 4 ст. 334 ЦК України вимагає реєстрації договору, а не права власності, право власності на спірну квартиру виникло у [PERSON] з моменту здійснення реєстрації договору у Державному реєстрі правочинів згідно згаданого «Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів», а саме 24 грудня 2007 року зареєстровано в реєстрі за № 1-0329.Після посвідчення нотаріально договору купівлі-продажу позивач вселився у зазначену квартиру, почав проживати в ній, зробив ремонт, сплачує комунальні послуги.Позивачу було відмовлено Реєстраційною службою Глобинського районного управління юстиції Полтавської областіу державній реєстрації права власності за № 16462744, оскільки на вказану квартиру накладений арешт. 09.02.2015 року позивач звернувся до ВДВС Глобинського районного управління юстиції із заявою про зняття з-під арешту квартири, але отримав відмову, з посиланням на те, що на виконанні у ВДВС Глобинського РУЮ перебуває виконавчий лист 1604/2878/2012, виданий 26.02.2014 року Глобинським районним судом Полтавської області, в ході виконавчого провадження по якому на майно боржника [PERSON] накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження. Оскільки позивач вчасно не зареєстрував своє право власності на квартиру, то в реєстрі власником є [PERSON] і арешт накладено, в тому числі і на квартиру. До судового засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] направили до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідачі: [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомили. Представник ВДВС Глобинського РУЮ направив до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Суд, оцінивши докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності суд надійшов до слідуючого. За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України. Як встановлено в судовому засіданні, 24.12.2007 року позивач [PERSON] придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Глобинської державної нотаріальної контори Джусь С.В. 24 грудня 2007 року і зареєстрованого в реєстрі за № 1-0329. 13 жовтня 2014 року позивач звернувся до реєстраційної служби Глобинського районного управління юстиції з заявою про здійснення реєстрації права власності на квартиру. Однак, 14 жовтня 2014 року реєстраційна служба Глобинського районного управління юстиції відмовила у здійсненні реєстрації права власності, у зв'язку з тим, що заяву про державну реєстрацію прав подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна. Як встановлено, відділом ДВС Глобинського РУЮ було накладено арешт на майно, що належить [PERSON], з метою забезпечення виконання виконавчого листа 1604\\2878\\2012, виданого 26.02.2013 року Глобинським районним судом Полтавської області про стягнення з [PERSON] до [PERSON] заборгованості за договором позики. За змістом ст. ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ст. 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно зі ч. ч. 1, 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» вимоги осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. В силу ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі дійшли згоди по всіх істотних умовах договору. Договір купівлі-продажу квартири, укладений між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони не суперечить ст. 203 ЦК України, тобто загальним вимогам, дотримання яких є необхідним для дійсності угоди. Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу, умови договору виконані обома сторонами, тому що сторони виконали свої зобов'язання, тобто покупець заплатив продавцю оговорену суму, а продавці, у свою чергу, передали покупцю у власність квартиру за адресою: [ADDRESS]. Суд виходячи з презумпції правомірності правочинів закріпленої ст. 204 ЦК України, вважає, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири. З огляду на положення ст.346 ЦК України, право власності відповідача [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] припинилося з моменту відчуження, тобто з 24.12.2007 року й станом на час накладення на неї арешту державним виконавцем боржник [PERSON] власником цього майна вже не була. Відповідно до ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Відповідно до «Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 671 від 25.06.04 року, державна реєстрація правочинів проводилася відповідно до вимог Цивільного Кодексу України шляхом внесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів.Реєстраторами правочинів на час виникнення спірних правовідносин були державні нотаріальні контори та приватні нотаріуси. Оскільки ч. 4 ст. 334 ЦК України вимагає реєстрації договору, а не права власності, право власності на спірну квартиру виникло у [PERSON] з моменту здійснення реєстрації договору у Державному реєстрі правочинів згідно «Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів», а саме 24 грудня 2007 року зареєстровано в реєстрі за № 1-0329. З огляду на викладене вище, в судовому засіданні знайшов підтвердження факт належності на праві приватної власності позивачу [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS]. Обтяження, які накладені на вказану квартиру, перешкоджають позивачу у реалізації свого права на розпорядження своєю власністю, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved