Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

22 грудня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з цим позовом, в якому просить визнати за нею право власності в порядку успадкування за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті її чоловіка [PERSON], який помер [INFO] в с. Липівка Томашпільського району Вінницької області, що складається із житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], земельної ділянки площею 0,25 га, що розташована на території Липівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області. Позов обгрунтовано наступним. [INFO] в с. Липівка Томашпільського району Вінницької області помер [PERSON], який доводився позивачці чоловіком. Після смерті чоловіка відкрилася спадщина на належне йому майно, що складається із житлового будинку та земельних ділянок. Позивачка зазначає, що вона являється спадкоємцем першої черги спадкування чоловіка за законом. На протязі встановленого законом строку вона вступила у фактичне володіння спадковим майном, тому подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, однак отримала свідоцтво про право на спадщину за законом лише на частину спадкового майна в зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на іншу частину спадкового майна на ім'я спадкодавця. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, однак подала до суду заяву, в якій просить справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Представник Липівської сільської ради в судове засідання не з'явився, однак сільський голова надав до суду заяву, в якій просить справу розглянути у відсутності їхнього представника, з позовними вимогами згідні. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.158 ЦПК України. Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося. Суд, розглянувши заяви сторін у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступного висновку. Згідно ст..1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини. Спадщина відкрилась [INFO] в день смерті спадкодавця [PERSON] В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що [INFO] в с. Липівка Томашпільського району Вінницької області помер [PERSON] (а.с.7). Згідно довідки виконкому Липівської сільської ради № 887 від 22 вересня 2016 року, [PERSON] дійсно вступила в управління спадковим майном, так як проживала на день смерті чоловіка [PERSON] разом, вела спільно господарство і продовжує проживати по даний час в спадковому будинку (а.с.14). Факт шлюбних відносин між спадкодавцем та спадкоємцем підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.8). Згідно довідки КП «Могилів-Подільське МБТІ» № 164 від 30 листопада 2016 року про показники об'єкта нерухомого майна, відповідно до проведеної інвентаризації від 28 листопада 2016 року, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в [ADDRESS], має такі показники: загальна площа 75,1 кв.м., житлова площа 43,3 кв.м., до складу спадкового майна входить житловий будинок «А», матеріал стін-шлаковані, веранда «а», ганок «а1», літня кухня-сарай «Б», підвал «Б1», добудова «б», гараж «В», огорожа 1-4; згідно архівних даних станом на 31 грудня 2012 року, право власності на майно зареєстровано за [PERSON] (а.с.13). Як вбачається із матеріалів справи, Липівською сільською радою [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], згідно якого на підставі рішення Липівської сільської ради 25 сесії 5 скликання від 10 грудня 2009 року він є власником земельної ділянки площею 0,2500 га у межах згідно з планом, що розташована в [ADDRESS], цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.15). Згідно узагальнення Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, найпоширенішою причиною звернення до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавця. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де перші власники не оформляли документів на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано у судовому порядку. Правильним було б врахувати при задоволенні позову спадкоємців про визнання за ними права власності на житловий будинок при поданні документів щодо права власності на житло або права власності на земельну ділянку, на якій розташований жилий будинок, висновку БТІ, а також наявних рішень про видачу спадкодавцю свідоцтва про право власності на будинок. Суди обґрунтовано задовольняють позови спадкоємців про визнання за ними права власності на житловий будинок при подання документів щодо права користування або право власності на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок, висновку БТІ або сертифікату відповідності, виписки з погосподарської книги сільської ради щодо належності будинку, а також наявних рішень про видачу спадкодавцю свідоцтва про право власності на будинок, яке він не отримав. У відповідності зі ст.. 392 ЦК України власник може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Спори про визнання права власності на земельну ділянку та права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема, у випадках, коли відсутній отриманий спадкодавцем державний акт або сертифікат на земельну частку (пай) на право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, розглядаються судами з урахуванням вимоги закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7, згідно яких відповідно до ст.. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (із збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на земельну ділянку або іншим правовстановлюючим документом. Згідно з п.3.5 листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, у разі втрати, пошкодження сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частику (пай), не передбачена. Відповідно ст.. 116 ЗК України, громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до ст.. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку, в силу вимог ст.. 126 ЗК України, оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто свідоцтвом про право власності. Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку успадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано, право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до с. 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року за № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Право на земельну частку (пай), що отримують працівники, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Позивачка [PERSON], як спадкоємець майна спадкодавця [PERSON] за законом, зверталася до державного нотаріуса за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, однак нотаріусом йому у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено в зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на ім'я спадкодавця (а.с.16). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини. Як вбачається із відповіді державного нотаріуса на запит суду, спадкова справа після смерті [PERSON], померлого [INFO], заведена на підставі заяви [PERSON](а.с.21-24). Таким чином, позивачка [PERSON] набула права та обов'язки спадкодавця, тобто спадщина після смерті її чоловіка належить їй, а неможливість отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на належне спадкодавцю майно, не може бути перешкодою у набутті права власності на таке спадкове майно. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясовування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи наведене, а також те, що відповідачем визнано позовні вимоги [PERSON], визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, інший спадкоємці не претендує на спадкове майно, тому позовна заява [PERSON] підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved