Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

31 січня 2018 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що гуртожиток по [ADDRESS] на праві господарського відання закріплено за позивачем. Відповідач в 1988 році був поселений у гуртожиток на підставі ордера, який був виданий згідно спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету. Комісією було проведено обстеження кімнати № 228 в гуртожитку та з`ясовано, що з березня 2016 року відповідач за вищевказаною адресою не проживає, особисті речі в кімнаті відсутні, місце проживання відповідача не відоме про що складені відповідні акти. А тому на підставі положень статті 71 ЖК УРСР позивач звернувся до суду з цим позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, врахувавши пояснення представника позивача, свідків, оцінивши в сукупності надані докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як встановлено в судовому засіданні, за Комунальним підприємством «Київпастранс» на праві повного господарського відання закріплено гуртожиток по [ADDRESS] , що підтверджується копією наказу Головного управління з питань майна Київської міської державної адміністрації №30 від 10.04.2002 року. Зазначений гуртожиток знаходиться на балансі Служби утримання рухомого складу та транспортної інфраструктури Комунального підприємства «Київпастранс». На підставі Ордера №296, який виданий на виконання рішення адміністрації профспілкової організації від 06.01.1988 року, [PERSON] був поселений в гуртожиток що знаходиться по [ADDRESS] . З 14.01.1988 року [PERSON] зареєстрований в гуртожитку. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з 30.11.1987 року по 12.01.2007 року працював у позивача. Актами від 30.06.2017 року, 29.08.2017 року та 31.10.2017 року підтверджується, що [PERSON] в кімнаті №228 гуртожитку не проживає з березня 2016 року, за житлово-комунальні послуги не сплачує, речі в кімнаті відсутні, відомості про його місце перебування відсутнє. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що з березня 2016 року [PERSON] не проживає в гуртожитку. Глава 4 ЖК УРСР визначає порядок користування гуртожитками. Стаття 127 ЖК України визначає, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Стаття 71 ЖК УРСР передбачає, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Суду не надано доказів, що за відповідачем має зберігатись ліжко-місце більше ніж протягом шести місяців відсутності. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК УРСР). Главою 4 ЖК УРСР не передбачено можливості визнати особу, яка користується житловим приміщенням у гуртожитку, такою, що втратила право користування зазначеним приміщенням, а тому суд вважає за можливе застосувати аналогію закону, та для вирішення заявлених вимог застосувати положення статей 71 та 72 ЖК УРСР. У статті 130 ЖК УРСР передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається законодавством України. Разом із тим, окрім відповідної глави ЖК УРСР, зазначене питання врегульоване лише у Примірному положенні про гуртожитки. У розділі VIII Примірного положення про гуртожитки, яким передбачено відповідальність за порушення правил надання жилої площі в гуртожитку, користування гуртожитками та їх утримання, зазначено, що особи, винні у порушенні правил користування гуртожитками, несуть відповідальність відповідно до законодавства. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012р. визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи що відповідач тривалий час не проживає за місцем своєї реєстрації без поважних причин, суду не надано доказів, що позивачу чинять перешкоди в користуванні гуртожитком, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved