Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

26.10.2017 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання права власності на гараж. Свої вимоги мотивував тим, що 01.08.1996 року придбав у [PERSON] на біржових торгах гараж № 50 у кооперативі «Волга» в м. Миколаєві. Посилаючись на належне виконання умов договору купівлі-продажу його сторонами, відсутність протягом тривалого часу претензій та спорів щодо відчуженого майна, [PERSON] просив визнати за ним право власності на гараж. Позивач у судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Просив задовольнити позов. Проти винесення заочного рішення у разі відсутності відповідача не заперечував. Відповідачка про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Участі у судовому засіданні не приймала, своїх заперечень щодо позову не висловила. Третя особа ЧТБ подала до суду клопотання про розгляд справи у відсутності представника, заперечень проти позову не мають, підтвердили факт укладання договору. Ухвалою суду від 27.10.2017 року відкрито провадження у справі у відповідності до ст. 122 ЦПК України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом). Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року №2147-VIII Цивільно-процесуальний кодекс України викладено у новій редакції, який набрав чинності 15.12.2017 року. Відповідно до пункту 9 Розділу ХІII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Враховуючи зазначене, справу слід розглядати у відповідності до норм ЦПК України від 03.10.2017 року в новій редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року. Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України. Вивчивши наявні докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи 01.08.1996 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу гаражу № 50 в кооперативі «Волга» в м. Миколаєві. Договір посвідчено Чорноморською Товарною Біржею АПК за реєстраційним № 24. 15.10.1996 року договір зареєстровано в Миколаївському МБТІ за реєстраційним №20. Оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли у 1996 році, відповідно до пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, до них належить застосувати положення ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Статтею 153 ЦК УРСР 1963 року визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами у потрібній в належних випадках формі досягнуто згоди щодо усіх істотних умов. Відповідно до статтей 224, 225 ЦК УРСР 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За положеннями статті 227 УРСР 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 49 цього Кодексу). Разом з тим, згідно зі статтею 15 Закону України "Про товарні біржі" N 1952 XII від 16.02.93, в редакції, яка діяла на час укладання спірного договору, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до частини 2 статті 47 ЦК УРСР 1963 року, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Як роз'яснено в пункті 4 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними з підстав недодержання нотаріальної форми» від 28.04.1978 № 3, визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі частини 2 статті 47 ЦК УРСР\~за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Біржове оформлення договорів купівлі-продажу нерухомості не суперечило нормам діючого на час укладання договору законодавста, що також підтверджується реєстрацією права власності на гараж № 50 в автокооперативі Волга за [PERSON] в Миколаївському МБТІ. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору між сторонами досягнуто згоди з усіх його істотних умов, які сторони повністю виконали, а саме, продавець отримав грошові кошти, а покупцю передано нерухоме майно і до нього перейшло право власності на квартиру.

Outcome: approved