Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

14 вересня 2017 року, [PERSON] звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, визнати за ним в порядку спадкування за нотаріально посвідченим заповітом від 09.11.2012 р. (реєстр. № 3228) після смерті його батька [PERSON], померлого 13.04.2016 р. - право на завершення приватизації та одержання правовстановлюючих документів на земельні ділянки : площею 0,2500 га призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 0,3315 га для ведення особистого селянського, які знаходяться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Калаглія, вул. Суворова, 51, які були безкоштовно, на підставі рішення ХХІХ сесії ІІІ скликання Калаглійської с/р скликання № 1674-ІІІ від 04.02.2010 р. передані мачусі позивача [PERSON], померлій 23.05.2012 р., яка за життя замовила технічну документацію із землеустрою щодо складення державного акту на право власності на вказані земельні ділянки, не встигнувши отримати правовстановлюючі документи на них, і спадщину за заповітом після смерті якої прийняв батько позивача [PERSON], померлий 13.04.2016 р., який також, не оформив своє право власності на вказані земельні ділянки, що стало підставою для відмови нотаріусом у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказані спадкові земельні ділянки. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, надіславши на адресу суду письмову заяву, в якій він повністю підтримав свої позовні вимоги та з посиланням на ст. 158 ЦПК України, просив суд, слухати справу за його відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 97). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки з підписом, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав (а.с. 96). Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи та спадкової справи № 5/2016, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, згідно якої, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 1217 ЦК України передбачено спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Як передбачає стаття 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. Згідно із ч. 2 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 р. № 7 „Про судову практику у справах про спадкування, відповідно до статті 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У відповідності до ст. 125 ЗК України (в редакції Закону № 1066-VI від 05.03.2009) - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно із ст. 126 ЗК України (в редакції Закону № 1066-VI від 05.03.2009; із змінами, внесеними згідно із Законами № 3521-VI від 16.06.2011, № 5059-VI від 05.07.2012; в редакції Закону № 3613-VI від 07.07.2011) -право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". На думку суду, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на імя спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. На підставі п. 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Отже, якщо видача державного акту про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування - до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (ч. 3 ст. 116 ЗК України). У разі набуття права власності на земельну ділянку з інших підстав, передбачених законодавством України відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 в редакції Закону України від 05 березня 2009 № 1066-VI) або ж державної реєстрації документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку (в редакції ст. 125 ЗК України до внесення змін зазначеним Законом). Суд встановив, що земельні ділянки : площею 0,2500 га призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 0,3315 га для ведення особистого селянського, які знаходяться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Калаглія, вул. Суворова, 51, які були безкоштовно, на підставі рішення ХХІХ сесії ІІІ скликання Калаглійської с/р скликання № 1674-ІІІ від 04.02.2010 р. були передані мачусі позивача [PERSON], померлій 23.05.2012 р., яка за життя замовила технічну документацію із землеустрою щодо складення державного акту на право власності на вказані земельні ділянки, не встигнувши отримати правовстановлюючі документи на них, і спадщину за заповітом після смерті якої прийняв батько позивача [PERSON], померлий 13.04.2016 р., який також, не оформив своє право власності на вказані земельні ділянки, що стало підставою для відмови нотаріусом у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказані спадкові земельні ділянки (а.с. 8-11,15-30,32-34). Суд зясував, що за життя спадкодавця [PERSON], останній склав нотаріально посвідчений заповіт від 09.11.2012 р. (реєстр. № 3228), в якому заповідав позивачу все своє рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що він за законом матиме право (а.с. 64). Після смерті матері позивач прийняв спадщину звернувшись до нотаріуса та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Калаглія, вул. Суворова, 51 (а.с. 7). Вищевказане дає суду підстави стверджувати, що життя спадкодавця [PERSON], остання розпочала процедуру приватизації відносно вказаних спадкових земельних ділянок, яку не завершила як вона, так і після її смерті чоловік [PERSON], померлий 13.04.2016 р., що підтверджується вищенаведеними доказами по справі. Таким чином, суд вважає, що у позивача виникло законне право в порядку спадкування за заповітом на завершення приватизації та одержання правовстановлюючих документів на вказані земельні ділянки на своє ім`я, як спадкоємця за заповітом після смерті [PERSON], померлого 13.04.2016 р. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та необхідності його задоволення.

Outcome: approved