Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] померла сестра позивача, [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] та на житловий будинок з надвірним спорудами [ADDRESS] , що належали померлій. Заповіту спадкоємець не залишила. Після смерті спадкодавця спадщину прийняв її брат [PERSON] та сестра [PERSON] , подавши відповідні заяви до Другої черкаської державної нотаріальної контори. Однак, нотаріально оформити спадщину позивачу не вдалось, оскільки в нього відсутні оригінали правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] та на житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] , що юридично належить спадкодавцю. Позивач при зверненні отримав відповідну постанову про нотаріальну відмову у видачі свідоцтва на право на спадщину. Оскільки після смерті спадкодавця вказані вище оригінали документів знаходяться у відповідача, яка не хоче щоб позивач отримав свідоцтво про право на спадщину на належні йому частки та не надає йому оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 20.05.2019 провадження у справі залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків в позовній заяві. 10 липня 2019 ухвалою суду провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання з розгляду даної справи. 03 жовтня 2019 клопотання представника позивача задоволено, витребувано з другої черкаської державної нотаріальної контори належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи відкритої після смерті [PERSON] . Протокольною ухвалою суду від 06 листопада 2019 визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 06 листопада 2019 підготовче провадження закрито. Призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін. В судовому засіданні позивач [PERSON] на задоволенні позовних вимог наполягав та просив їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] та на житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] . Вказане нерухоме майно належало померлій на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 18.10.2001р. та рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 листопада 2008 року. Після смерті спадкодавця з заявами про прийняття спадщини до державного нотаріуса звернулися брат та сестра померлої, а саме позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом відповідачка [PERSON] отримала у спадщину після смерті сестри [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Згідно постанови про нотаріальну відмову від 23.03.2017р. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки в нього були відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. Так, відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] є спадкоємцями другої черги після смерті [PERSON] , оскільки є її рідними братом та сестрою. Крім того, відповідачка [PERSON] скористалася своїм право на отримання спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Натомість ч.3 ст.1296 ЦК передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до п.3.1. роз`яснень, що містяться у листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втирати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно п.23 постанови пленуму Верхового суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В пункті п.3.3. роз`яснень, що містяться у листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначає, що у випадках відсутності правовстановлюючих документів у зв`язку з їх втратою та відсутності реєстрації об`єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім`я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Судам при вирішенні справ цієї категорії необхідно згідно із нормами, що регулюють підстави виникнення права власності на нерухоме майно, та нормами щодо складу спадщини перевіряти, чи належав та на якій правовій підставі об`єкт нерухомості спадкодавцеві. Відповідно листа Міністерства юстиції України від 21 травня 2005 року, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. Як вбачається з постанови про нотаріальну відмову від 23 березня 2017 року нотаріусом відмолено у видачі позивачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину, оскільки в останнього були відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, що залишилось після смерті його сестри [PERSON] . Оскільки відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно позбавляє позивача скористуватися його законним правом на отримання спадщини, проте в судовому засіданні судом було встановлено, що квартира [ADDRESS] та житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] належали померлій [PERSON] на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 18.10.2001р. та рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 листопада 2008 року, то враховуючи викладене, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину спадкового майна. На підставі викладеного, ст.ст. 1218, 1261, 1297 ЦК України,

Outcome: approved