Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

15.07.2015 року Позивач [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якій просить: - визнати за [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , паспорт громадянки Німеччини L 21827 №2 H, виданий адміністративним центром землі Ганновера, Управлінням зі справ громадян Подбі-Парк 25.03.2013 року, яка проживає за адресою: [ADDRESS] , право власності в порядку поділу спільного майна подружжя, на наступні об`єкти нерухомого майна: 1) нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів, загальною площею 64,7 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] приміщення 7 (реєстраційний номер майна 14112770); 2) нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів, загальною площею 59,8 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] приміщення 8 (реєстраційний номер майна 21566345); 3) нежиле приміщення, кафе, загальною площею 205,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 1629633); 4) квартира, загальною площею 56,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 552410); 5) квартира, загальною площею 55,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 2111307); 6) квартира, загальною площею 31,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 338809); 7) нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів, загальною площею 149,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 16619538); 8) нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів, загальною площею 63,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 21566506); 9) квартира, загальною площею 55,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 46113); 10) квартира, загальною площею 83,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 293357). В обґрунтування позову вказала, що з 21.08.1979 року перебуває з [PERSON] в укладеному шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу [NUMBER] [NUMBER] від 29.01.1990 року. Після укладення шлюбу разом із чоловіком [PERSON] до 1990 року проживали у м. Дніпро, після чого іммігрували до Німеччини, у зв`язку з чим у 2003 році обидва отримали німецьке громадянство. Позивачка роз`яснила, що починаючи з 1995-1996 рр. чоловік [PERSON] , як утримувач у сім`ї почав виїжджати на Україну (м. Дніпро) з метою отримання прибутку для забезпечення потреб сім`ї. [PERSON] зазначила, що відносини в родині погіршувались тим, що вона захворіла на рак, і це потягнуло за собою тривале лікування. З того часу вона перенесла сім операцій, а також численні медичні маніпуляції, у зв`язку з чим її чоловік [PERSON] почав приділяти родині та їй особисто все менше часу. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] є двоє дітей: [PERSON] , 1981 року народження, громадянин Німеччини, проживає в м. Нюрнберг; [PERSON] , 1993 року народження, громадянка Німеччини, проживає в м. Мюнхен. Позивачка зазначила, що всі діти є повнолітніми, але до досягнення повноліття проживали з нею під її опікою. Відповідач фактично не надавав фінансової допомоги ані їй особисто, ані дітям. На даний час вони з чоловіком [PERSON] проживають окремо. Як зазначає [PERSON] , від чоловіка не було отримано ніяких повідомлень про його наміри розірвати шлюб та/або розділити сумісне майно. Згідно з відповіддю Державної реєстраційної служби України № ГО-Л-34-15-05 від 27.01.2015 в актовому записі № 745 про шлюб [PERSON] та [PERSON] , відмітка про його розірвання відсутня. Окрім цього, Позивачка зазначає, що за час перебування у шлюбі із Відповідачем було набуто спільне майно, зокрема, нерухоме майно, яке на сьогодні зареєстровано за Відповідачем, а саме: 1 [ADDRESS] 2 [ADDRESS] , [ADDRESS] 4 [ADDRESS] 5 [ADDRESS] 6 [ADDRESS] 7 [ADDRESS] 8 [ADDRESS] 9 [ADDRESS] . Позивачка вказує, що наведений вище перелік майна зареєстрований за [PERSON] , що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна. В цей же час, у своїй позовній заяві Позивачка зазначає, що згідно долучених до матеріалів справи договорів купівлі-продажу за час шлюбу Відповідачем було придбано ряд об`єктів нерухомого майна, а саме: 1 [ADDRESS] 2 [ADDRESS] 3 [ADDRESS] 4 [ADDRESS] 5 [ADDRESS] 6 [ADDRESS] 7 [ADDRESS] 8 [ADDRESS] 9 [ADDRESS] , нежитлові приміщення [ADDRESS] , [ADDRESS] [ADDRESS] З пояснень Позивачки вбачається, що записи про вказані об`єкти, як про власність [PERSON] на момент подання позову вже не містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що, на думку Позивачки, свідчить про те, що Відповідач проти її волі здійснив відчуження об`єктів нерухомого майна за вказаним вище переліком. Позивачка вказує, що у відповідності до вимог ст.ст.60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, всі перелічені вище об`єкти належать їм з Відповідачем на праві спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. У позовній заяві зазначено, що вартість всіх перелічених вище об`єктів нерухомості у відповідності до відповіді компанії Domak.ua щодо середньої вартості нерухомого майна у м. Дніпро за районами міста у 2015 році, складає 26 945 294, 54 грн. Позивачка вважає, що її частка у праві спільної сумісної власності становить 13\~472 647,27 грн. (26 945 294, 54 грн. / 50%), у зв`язку з чим просить суд виділити у власність в натурі зазначені у позовній заяві об`єкти нерухомого спільного майна. Разом з матеріалами позовної заяви Позивачка надала суду клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно, та забороною [PERSON] відчужувати у будь-який спосіб майно, що належить йому, а саме: нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 59,8 кв.м.; нежиле приміщення, кафе за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 205,9 кв.м.; нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,7 кв.м.; квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 56,4 кв.м.; квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 55,5 кв.м.; квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,4 кв.м.; квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 55,6 кв.м.; квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 83,4 кв.м.; нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 149,5 кв.м.; нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 63,5 кв.м. В обґрунтування заяви зазначила, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки відповідач намагатиметься зробити все можливе, щоб уникнути виконання зобов`язання, а саме передати, продати, подарувати або у будь-який інший спосіб здійснити відчуження нерухомого майна. 16.07.2015 року ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська заяву про забезпечення позову позивачки [PERSON] задоволено, накладено арешт на нерухоме майно, що належить [PERSON] , ІПН [NUMBER] , а саме: - нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 59,8 кв.м. (реєстраційний № об`єкта 21566345); - нежиле приміщення, кафе за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 205,9 кв.м. (реєстраційний № об`єкта 1629633); - нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,7 кв.м. (реєстраційний № об`єкта 14112770); - квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 56,4 кв.м. (реєстраційний № об`єкта 552410); - квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 55,5 кв.м. (реєстраційний № об`єкта 46113); - квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,4 кв.м. (реєстраційний № об`єкта 338809); - квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 55,6 кв.м. (реєстраційний № об`єкта 2111307); - квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 83,4 кв.м. (реєстраційний № об`єкта 293357); - нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 149,5 кв.м. (реєстраційний № об`єкта 16619538); - нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 63,5 кв.м. (реєстраційний № об`єкта 21566506). Заборонено проводити у будь який спосіб відчуження нерухомого майна, що належить [PERSON] , ІПН [NUMBER] , а саме: - нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 59,8 кв.м. (реєстраційний № об`єкта 21566345); - нежиле приміщення, кафе за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 205,9 кв.м. (реєстраційний № об`єкта 1629633); - нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,7 кв.м. (реєстраційний № об`єкта 14112770); - квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 56,4 кв.м. (реєстраційний № об`єкта 552410); - квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 55,5 кв.м. (реєстраційний № об`єкта 46113); - квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,4 кв.м. (реєстраційний № об`єкта 338809); - квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 55,6 кв.м. (реєстраційний № об`єкта 2111307); - квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 83,4 кв.м. (реєстраційний № об`єкта 293357); - нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 149,5 кв.м. (реєстраційний № об`єкта 16619538); - нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 63,5 кв.м. (реєстраційний № об`єкта 21566506), до вирішення справи по суті. 07.12.2018 року через канцелярію Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява про вступ третьої особи до справи від [PERSON] (р.н.о.к.п.п. [NUMBER] ). В обґрунтування вказаної заяви в судовому засіданні представник третьої особи зазначив, що між [PERSON] та [PERSON] 15.07.2002 року був укладений договір, у відповідності до умов якого Відповідач зобов`язується за грошові кошти надані [PERSON] , вчинити декілька правочинів щодо придбання нерухомого майна від свого імені, але за рахунок [PERSON] . У зв`язку з цим, виникає необхідність визначення статусу [PERSON] у цивільній справі №200/14800/15-ц третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги. Ухвалою від 13.12.2018 року заяву [PERSON] про залучення його у якості третьої особи задоволено, залучено [PERSON] у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги. 15.02.2019 року через канцелярію суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , про визнання права власності на об`єкти нерухомості, а саме: 1) [ADDRESS] , договір купівлі-продажу від 16.07.2002 року (нежитлове приміщення); 2) [ADDRESS] , договір купівлі-продажу від 30.07.2002 року (нежитлове приміщення); 3) [ADDRESS] , договір купівлі-продажу від 31.07.2002 року (нежитлове приміщення); 4) [ADDRESS] , договір купівлі-продажу від 27.01.2003 року (квартира); 5) [ADDRESS] , договір купівлі-продажу від 27.01.2003 року (квартира); 6) [ADDRESS] , договір купівлі-продажу від 07.02.2003 року (квартира); 7) [ADDRESS] , договір купівлі-продажу від 18.03.2003 року (нежитлове приміщення); 8) [ADDRESS] , договір купівлі-продажу від 21.03.2003 року (квартира); 9) [ADDRESS] кафе Алеана), договір купівлі-продажу від 26.06.2003 року (нежитлове приміщення); 10) [ADDRESS] , договір купівлі-продажу від 01.09.2003 року (квартира). Позовна заява третьої особи мотивована наступним. 15.07.2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір, у відповідності до умов якого, [PERSON] зобов`язується за грошові кошти надані [PERSON] вчинити декілька правочинів щодо придбання нерухомого майна, від свого імені, але за рахунок [PERSON] . Метою укладання вказаного вище договору було придбання об`єктів нерухомості для їх подальшого використання Відповідачем у цілях ведення бізнесу та розподілу між сторонами отриманого від такого використання прибутку. Після укладання договору, на ім`я [PERSON] було придбано наступні об`єкти нерухомості: - [ADDRESS] - [ADDRESS] кафе Алеана), - [ADDRESS] - [ADDRESS] - [ADDRESS] , - [ADDRESS] , - [ADDRESS] , - [ADDRESS] - [ADDRESS] , - [ADDRESS] - [ADDRESS] , - [ADDRESS] , - [ADDRESS] , - [ADDRESS] . 24.05.2004 року за результатом виконання зазначених у Договорі зобов`язань, між [PERSON] та [PERSON] було укладено додаткову угоду, в якій зазначено перелік придбаного на кошти [PERSON] майна та передбачено обов`язок [PERSON] повернути борг або передати вказане майно у власність [PERSON] . У відповідності до умов додаткової угоди від 24.05.2004 року, перелічена у ній нерухомість не є спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, [PERSON] та [PERSON] , на підтвердження чого [PERSON] було видано довіреність від 21.05.2004 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального міського округу Вдовіною Л.Л., зареєстровану в реєстрі за №1297, на ім`я [PERSON] про право керування та розпорядження всього без виключення належного їй майна, з чого б воно не складалось та де б не знаходилось, в тому числі на відчуження та придбання майна, сумісно нажитого у шлюбі. [PERSON] у своєму позові зазначає, що факт того, що грошові кошти, на які було придбано нерухоме майно, належать йому, підтверджується розпискою, власноруч написаною [PERSON] . Також, Третя особа зазначає, що розписка містить в собі істотні умови, притаманні договору, зокрема, визначено розмір грошового зобов`язання, предмет, сторони укладеного договору, порядок та строки виконання зобов`язань. З урахуванням положень ч.3 ст.61, ч.4 ст.65 Сімейного Кодексу України, а також у зв`язку з тим, що Договір від 15.07.2002 року укладений в інтересах виключно [PERSON] , неможливим є визнання спірних приміщень як об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , так і об`єктами приватної власності самого [PERSON] , натомість право власності на спірне майно має бути визнаним за [PERSON] 06.08.2019 року через канцелярію Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] , про визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на об`єкти нерухомості, а саме: 1) \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] , договір купівлі-продажу від 16.07.2002 року (нежитлове приміщення); 2) \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] , договір купівлі-продажу від 30.07.2002 року (нежитлове приміщення); 3) \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] , договір купівлі-продажу від 31.07.2002 року (нежитлове приміщення); 4) \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] , договір купівлі-продажу від 27.01.2003 року (квартира); 5) \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] , договір купівлі-продажу від 27.01.2003 року (квартира); 6) \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] , договір купівлі-продажу від 07.02.2003 року (квартира); 7) \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] , договір купівлі-продажу від 18.03.2003 року (нежитлове приміщення); 8) \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] , договір купівлі-продажу від 21.03.2003 року (квартира); 9) \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] кафе Алеана), договір купівлі-продажу від 26.06.2003 року (нежитлове приміщення); 10) \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] , договір купівлі-продажу від 01.09.2003 року (квартира). У зустрічній позовній заяві Відповідач зазначає, що свої позовні вимоги Позивачка обґрунтовує виключно тим, що вказані об`єкти були придбані під час шлюбу. В цей же час, станом на дату придбання спірного нерухомого майна Позивачка не була працевлаштованою та перебувала на соціальному забезпечені в Німеччині. Будь-якого іншого доходу вона не мала. З огляду на її фінансовий стан вона не могла придбавати нерухоме майно, адже, не мала будь-якого заробітку. Відповідачем зазначено, що між ним та [PERSON] було укладено договір від 15.07.2002 року, в рамках якого Позивач отримав грошові кошти від [PERSON] для придбання нерухомого майна за рахунок останнього на своє ім`я. Отримання грошових коштів на придбання нерухомості підтверджується відповідною розпискою. Договір від 15.07.2002 року укладався з метою спільного отримання прибутку від використання нерухомого майна. Після виконання умов договору від 15.07.2002 року в частині придбання майна, між [PERSON] та [PERSON] було укладено відповідну додаткову угоду, в якій було відображено перелік придбаного майна. Відповідач вказує на те, що будучі обізнаною щодо описаних вище обставин справи [PERSON] видала відповідну довіреність від 21.05.2004 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального міського округу Вдовіною Л.Л., зареєстровану в реєстрі за №1297, якою надала право [PERSON] на керування та розпорядження всього без виключення належного їй майна, з чого б воно не складалось та де б не знаходилось, в тому числі на відчуження та придбання майна, сумісно нажитого у шлюбі. Вказану довіреність Відповідачем було видано саме у зв`язку з тим, що вона не мала жодного відношення до придбання спірних об`єктів нерухомості та постійно проживала в Німеччині, в той час як Позивач вів бізнес на території України. В зустрічній позовній заяві Відповідач зазначає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на вказані вище об`єкти нерухомості також не можуть бути задоволені. Так, Відповідач посилається на те, що підставою задоволення вимог за борговою розпискою є встановлення факту порушення своїх зобов`язань стороною-боржником, як того вимагають норми Цивільного кодексу України, що регулюють боргові взаємовідносини. Проте, всупереч вказаним обставинам [PERSON] не довів жодним чином факт порушення [PERSON] своїх зобов`язань за договором від 15.07.2002 року. Більш того, на сьогоднішній день вказаний договір є чинним, а прибуток від використання майна отримується [PERSON] й по сьогодні. Крім того, Відповідач зазначає, що з умов договору, додаткової угоди та розписки не вбачається порядку та підстав розірвання договору, що в свою чергу повинно призвести до настання обов`язку у Позивача повернення грошових коштів чи майна [PERSON] . До того ж, розписка про отримання [PERSON] грошових коштів містить в собі умову, згідно якої [PERSON] , як боржник, зобов`язаний буде повернути [PERSON] майно чи грошові кошти на першу вимогу. Проте, жодних вимог щодо такого повернення від [PERSON] на сьогоднішній день [PERSON] не отримувалось. Відповідач також вважає, що розписка надана до суду [PERSON] підтверджує факт та підстави отримання [PERSON] грошових коштів. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] заперечувала проти задоволення позовної заяви третьої особи та зустрічного позову Відповідача, посилаючись на обставини викладені у відповіді на відзив, відзиві на зустрічну позовну заяву та заперечень на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, письмових поясненнях, мотивуючи свою позицію тим, що Відповідач у своєму зустрічному позові не надав жодних доказів на підтвердження того, що станом на дату придбання нерухомого майна Позивачка не була працевлаштована та перебувала на соціальному забезпеченні в Німеччині. Більш того, ст.60 Сімейного кодексу України визначає, що набуте подружжям за час шлюбу майно, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Докази, якими Відповідач обґрунтовує свої зустрічні вимоги є недопустимими, оскільки вони містять ознаки недійсності в силу закону. До укладеного між Відповідачем та Третьою особою Договору від 15.07.2002 року мають бути застосовані положення Цивільного кодексу УРСУ, які діяли до 01.01.2004 року. Вважає, що укладений між Відповідачем та Третьою особою Договір від 15.07.2002 року відповідає ознакам договору позики, забезпеченого договором застави нерухомого майна, у зв`язку з чим на його укладання Позивачка, як дружина Відповідача, мала давати згоду, якої Відповідач у неї не отримував. Також, згідно ЗУ «Про заставу», договір застави нерухомого майна мав бути посвідчений нотаріально. Не виконання вказаних вимог, свідчить про недійсність вказаного правочину.Також вважає, що укладена між Відповідачем та Третьою особою Додаткова угода від 24.05.2004 року та написана [PERSON] розписка про отримання грошових коштів, теж є недійсними, оскільки Додаткова угода та розписка містять в собі ознаки договору позики, забезпеченого іпотекою. Згідно Цивільного кодексу України, іпотека є заставою нерухомого майна, яка підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. У зв`язку з недодержанням цих вимог, вказана Додаткова угода та розписка є нікчемними в частині забезпечення обов`язку з повернення позики заставою нерухомого майна (іпотекою) та в частині обов`язку передати право власності на об`єкти нерухомості в порядку забезпечення зобов`язання з повернення позики. Сторонами не було дотримано норм закону в частині розрахунків на території України виключно в національній валюті гривні України та посилається на відсутність спору між [PERSON] та [PERSON] щодо існуючих між ними взаємовідносин. У судовому засіданні представник третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] проти задоволення позову [PERSON] та зустрічної позовної заяви [PERSON] заперечував. У своїх поясненнях зазначав, що договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] , містить в собі істотні умови, які надають змогу визначити сторін такого правочину, зобов`язання, що виконуються ними, а також, строк та порядок їх виконання. Факт виконання договору з боку [PERSON] , який полягає в отриманні [PERSON] грошових коштів, підтверджується як самим договором, так і розпискою, виданою [PERSON] . Укладений між [PERSON] та [PERSON] Договір від 15.07.2002 року чітко надає можливість встановити, що його було укладено не в інтересах сім`ї [PERSON] , а також, що майно, придбане в рамках нього придбавалось виключно на грошові кошти, що належать [PERSON] , як і подальше право вимоги стосовно передання права власності від Відповідача [PERSON] Договір від 15.07.2002 року на сьогоднішній день не розірвано, а факт його укладання визнано самим [PERSON] та підтверджено укладеною до цього договору додатковою угодою та власноруч написаною розпискою [PERSON] . Метою укладання вказаного договору є спільне ведення підприємницької діяльності та отримання прибутку від неї. Вказує на те, що договір від 15.07.2002 року укладався до придбання об`єктів нерухомості, тому не потребував отримання згоди від [PERSON] Додаткова угода від 24.05.2004 року укладена до договору від 15.07.2002 року, який за своєю суттю не є договором позики. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] посилаючись на ст.57 Сімейного кодексу України, ст.ст.510, 526 Цивільного кодексу України зазначила, що зустрічні позовні вимоги відповідача підлягають задоволеною зважаючи на те, що Позивачка не довела жодним чином наявність в неї грошових коштів, мотивуючи свої вимоги виключно положеннями ст.60 Сімейного кодексу України та факту укладеного з Відповідачем шлюбу. В свою чергу, а [PERSON] не довів належним чином факту виникнення обставин, які б свідчили про порушення [PERSON] зобов`язань, що призвело б до виникнення у [PERSON] права вимоги грошових коштів, а тим паче майна. Дослідивши матеріали, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги сторін по справі, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Між [PERSON] та [PERSON] 21.08.1979 року укладено шлюб, що підтверджується свідоцтво про укладання шлюбу [NUMBER] [NUMBER] від 29.01.1990 року. В матеріалах справи містять договори купівлі-продажу, якими підтверджується, що за період шлюбу на ім`я Відповідача було придбано наступні об`єкти нерухомості: 1. \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] , [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] 5. \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] 7. \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] 8. \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] , нежитлові приміщення [ADDRESS] , [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] Судом також встановлено, що між Відповідачем та Третьою особою було укладено договір від 15.07.2002 року, згідно якого [PERSON] позичає [PERSON] грошові кошти в розмірі 200 000,00 (двісті тисяч) доларів США, на покупку нерухомого майна, а [PERSON] зобов`язується використовувати придбане на його ім`я майно з метою ведення бізнесу і віддавати [PERSON] частину прибутку, отриманого від такого використання. До вказаного договору між Відповідачем та Третьою особою було укладено додаткову угоду від 24.05.2004 року, у відповідності до п.1 якої [PERSON] витратив грошові кошти в розмірі 200 000,00 (двісті тисяч) доларів США, на придбання та оформлення на ім`я [PERSON] такого нерухомого майна: - [ADDRESS] - [ADDRESS] кафе Алеана), - [ADDRESS] - [ADDRESS] - [ADDRESS] , - [ADDRESS] , - [ADDRESS] , - [ADDRESS] - [ADDRESS] , - [ADDRESS] - [ADDRESS] , - [ADDRESS] , - [ADDRESS] , - [ADDRESS] . Пунктом 2 Додаткової угоди від 24.07.2004 року визначено, що підписанням даної додаткової угоди [PERSON] підтверджує, що зобов`язується на першу вимогу [PERSON] повернути йому позичені кошти або зобов`язуюсь переоформити на нього право власності на зазначені в п.1 цієї Додаткової угоди об`єкти нерухомості. Згідно п.3 Додаткової угоди від 24.07.2004 року, перераховані в п.1 цієї Додаткової угоди об`єкти нерухомості, куплені з відома законної дружини [PERSON] - [PERSON] , громадянки Німеччини, яка обізнана про суть даної угоди і дає свою згоду на подальше переоформлення права власності цих об`єктів на ім`я [PERSON] , в разі неповернення боргу. У відповідності до п.4 Додаткової угоди від 24.07.2004 року, на підтвердження своєї згоди [PERSON] , громадянка Німеччини, видала відповідну довіреність на ім`я [PERSON] , від 21.05.2004 року, завірену приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального міського округу Вдовіна Л.Л., зареєстровану в реєстрі за №1297, якою вона надає [PERSON] право управління і розпорядження всього без винятку належного їй майна, з чого б воно не складалося і де б не знаходилося, в тому числі на відчуження та придбання майна, спільно нажитого в шлюбі. В матеріалах справи міститься копія довіреності від 21.05.2004 року, засвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального міського округу Вдовіна Л.Л., зареєстровану в реєстрі за №1297, якою [PERSON] надає [PERSON] право управління і розпорядження всього без винятку належного їй майна, з чого б воно не складалося і де б не знаходилося, в тому числі на відчуження та придбання майна, спільно нажитого в шлюбі. Оригінал довіреності надавався до суду для огляду. Крім того, в матеріалах справи міститься розписка від 24.07.2004 року, з тексту якої вбачається, що [PERSON] підтверджує, що отриманні грошові кошти в розмірі 200 000,00 (двісті тисяч) доларів США, які позичені йому і витрачені ним на покупку нерухомого майна, належать [PERSON] . [PERSON] , зобов`язується повернути [PERSON] за його першою вимогою або отримані гроші, в розмірі 200 000,00 (двісті тисяч) доларів США, або зобов`язується переоформити на ім`я [PERSON] нерухоме майно, перераховане у додатковій угоді від 24 травня 2004 року до договору від 15 липня 2002 год. Зазначені вище взаємовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України та положеннями Цивільного кодексу України. Положеннями ст.60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частин 1 та 3 ст.61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно до частин 1, 3 та 4 ст.65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У відповідності до ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Положенням частини 1 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно частин 1, 2 та 4 ст.71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Частиною 1 ст.57 Сімейного кодексу України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Частинами 6 та 7 ст.57 Сімейного кодексу України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що спірне нерухоме майно, на яке Позивачка просить визнати за нею право власності в порядку поділу спільного майна подружжя, було набуто під час укладеного з Відповідачем шлюбу. Придбання спірного майна відбувалось на грошові кошти Відповідача, що не заперечується й самою Позивачкою. Більш того, у позовній заяві Позивачка зазначає, що починаючи з 1995-1996 рр. її чоловік [PERSON] , як утримувач у сім`ї почав виїжджати на Україну (м. Дніпро) з метою отримання прибутку для забезпечення потреб сім`ї. Фактично вони мешкають окремо, спільного господарства не ведуть. Вказані обставини не заперечуються і самим Відповідачем. Так, останній у своїх пояснення та зустрічному позові зазначає, що в часи економічної скрути намагався вести власний бізнес та вчиняти певні дії, націлені на отримання прибутку. З пояснень представників сторін судом було встановлено, що [PERSON] починаючи с 1995-1996 року постійно перебував на території України (м. Дніпро). З цього періоду Позивачка та Відповідач не проживали разом, спільного господарства не вели. Відповідачем на території України (м. Дніпро) укладались відповідні угоди і позичались грошові кошти для використання їх під час здійснення приватної підприємницької діяльності. Саме тому, Відповідач уклав з Третьою особою договір від 15.07.2002 року, за результатом укладання якого Відповідач отримав грошові кошти у розмірі 200\~000,00 доларів США та придбав на них ряд об`єктів нерухомого майна, зазначених вище. На підтвердження вказаних дій, між Відповідачем та Третьою особою було укладено додаткову угоду від 24.07.2004 року до договору від 15.07.2002 року та власноруч написано Відповідачем розписку. Зазначені обставини не заперечуються ані Відповідачем, ані Третьою особою. Також, на підтвердження вказаних обставин Третьою особою до суду надано нотаріально засвідчену заяву з письмовими поясненнями по справі (посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., зареєстровано в реєстр за №924 01.04.2019 року), в яких останній підтверджує укладання та особисте підписання з Відповідачем договору від 15.07.2002 року та додаткової угоди від 24.07.2004 року до вказаного договору, а також отримання від Відповідача відповідної розписки про отримання ним від Третьої особи грошових коштів. Позивачка ж зі свого боку, жодним чином не довела, що вона хоч якимось чином приймала участь у придбанні спірного майна. Зокрема, приймала участь в його оформленні, вносила грошові кошти, чи взагалі була обізнана про дії [PERSON] щодо придбання такого майна. Жодним чином Позивачка не довела також те, що вона приймала участь у збереженні, догляду, ремонту чи будь-яких інших дій щодо утримання вказаного майна. Не знайшли свого підтвердження також і посилання Позивачки на те, що ряд нерухомого майна, придбаного під час шлюбу, було відчужено Відповідачем. Будь-якого належного та допустимого доказу, який би доводив такі твердження Позивачки, останньою до суду не надано. Так, своєю постановою у справі № 711/5108/17 від 18.06.2018 року Касаційний цивільний суд Верховного суду дійшов наступного висновку. Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Норми Сімейного кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Згідно з приписами п.6 ст.57 Сімейного кодексу України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (п.7 ст.57 Сімейного кодексу України). Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст.60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справах №6-2641цс15 та №6-2696цс15. Крім того, у правовому висновку Верховний суд України зазначив, що визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю (постанова ВСУ від 08.11.2017 у справі № 6-1447цс17). Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (ч.3 ст.372 ЦК); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 8.11.2017 (справа №61447цс17). У п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2008 №11 судам роз`яснено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Таким чином, при вирішенні спору в частині визнання спірного житлового будинку спільним сумісним майном подружжя обов`язково має бути враховано, що майно, яке належало одному з подружжя на праві особистої приватної власності в порядку ст.57 СК, не перетворюється повністю та автоматично у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише у порядку, визначеному ст.62 СК, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом, з урахуванням частини, яка належала одному з подружжя на праві особистої приватної власності (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 17 квітня 2019 року по справі №541/2734/16-ц). Отже, суд приходить до висновку про те, що Відповідачем належним чином та у повному обсязі підтверджено походження грошових коштів, на яке придбавалось спірне майно. Крім того, суд вважає, що Відповідач у повній мірі довів мету придбання численної кількості нерухомого майна (майже 30 об`єктів нерухомості) для використання його у приватній підприємницькій діяльності, а не для потреб сім`ї. Більш того, вказані обставини підтверджує і Третя особа, і сама Позивачка, зазначаючи у своєму позові, що [PERSON] перебував на території України (м. Дніпро) з метою отримання прибутку. Про мету придбання такої кількості нерухомого майна в незначний проміжок часу свідчить також і наявна у матеріалах справи довіреність, видана самою Позивачкою на ім`я Відповідача з правом керувати і розпоряджатися всім без виключення належним їй майном, з чого б воно не складалось та де б не знаходилось, в тому числі на відчуження та придбання майна, сумісно нажитого у шлюбі. Вказана вище довіреність Позивачкою жодним належним чином не спростована. Щодо позовних вимог третьої особи, суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що між Відповідачем та Третьою особою укладено договір від 15.07.2002 року, предметом якого є придбання нерухомого майна за кошти Третьої особи та на ім`я Відповідача, з метою ведення спільної діяльності, яка полягає в отриманні прибутку від розпорядження таким майном. Крім того, у відповідності до умов вказаного договору, кошти Третьої особи, витрачені на придбання нерухомого майна підлягають поверненню Відповідачем на вимогу Третьої особи. До договору від 15.07.2002 року укладено додаткову угоду від 24.05.2004 року, в якій, як і договорі, визначено, що у випадку неповернення грошових коштів на вимогу Третьої особи, майно має бути передано у право власності останній. Передання грошових коштів підтверджується відповідною розпискою. Оригінали договору, додаткової угоди та розписки надавався до суду для огляду. Вказані обставини сторонами правочину не заперечуються. Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.526 Цивільного кодекс України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.530 Цивільного кодекс України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст.610 Цивільного кодекс України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст.612 Цивільного кодекс України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. В цей же час, єдиною підставою звернення Третьої особи до суду є наявність спору про поділ майна подружжя між Позивачкою та Відповідачем. Строк дії договору від 15.07.2002 року наразі не закінчився. Договором від 15.07.2002 року визначено, що Відповідач зобов`язується на першу вимогу Третьої особи повернути останньому або грошові кошти, або придбане на них нерухоме майно. Проте, жодної вимоги від Третьої особи до Відповідача про повернення грошових коштів, або нерухомого майна, не надходило. А отже, обставин, визначених ст.612 Цивільного кодекс України не настало. Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає, зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі, тоді як у задоволенні позовних вимог [PERSON] за первісним позовом та позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] має бути відмовлено у повному обсязі. Враховуючи наведене,

Outcome: approved