Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

24 жовтня 2014 року, представник позивачів звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який в подальшому уточнив та в остаточній редакції якої від 09.02.2016 р. просив суд, в рахунок часткового погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 08-661/62-302 від 09.07.2008 р., укладеного між вказаними сторонами в розмірі 1578427,60 грн., яка складається з суми заборгованості за кредитом 1071220,47 грн. (45965,66 дол. США), заборгованості за відсотками 397683,81 грн. (17064,46 дол. США), пені за несвоєчасне повернення кредиту 31881,25 грн. (1368,01 дол. США), пені за несвоєчасне повернення відсотків 77642,08 грн. (3331,59 дол. США) - звернути стягнення на предмети іпотеки : садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS], площею 73,9 кв.м та земельну ділянку для ведення садівництва, площею 0,0612 га, кадастровий № [NUMBER], розташовану за тією ж адресою, шляхом їх продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, початкову ціну реалізації предмет іпотеки встановити на рівні 29345 дол. США (794814 грн.), з яких вартість будинку 22250 дол. США (602646 грн.), вартість ділянки 7095 дол. США (192168 грн.), на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Українське консалтингове бюро» від 09.03.2016 р. та стягнути з відповідача на свою користь судовий збір 3654 грн., мотивуючи тривалим та злісним невиконанням відповідачем своїх кредитних зобов'язань. Представник позивачів в судовому засіданні повністю підтримав свій позов в редакції від 09.02.2016 р. та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважаючи його необґрунтованим і безпідставним, без врахування банком вже сплачених ним сум за кредитом і невірним розрахунком суми позову, а також, невиконанням банком умов кредитного договору в частині ненадання йому залишку суми кредиту у розмірі 24000 дол. США, чим були порушені його права позичальника, як споживача з посиланням на Закон України «Про захист прав споживачів», враховуючи, що загальна сума кредиту, яку він повинен був отримати від банку за вищевказаним договором повинна складати 74000 дол. США, в той час як йому було надано банком лише 50000 дол. США, зазначаючи при цьому, що він не отримував від банку письмової вимоги про усунення порушень кредитного зобов'язання. Заслухавши думку сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, частиною 3 якої передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено зобов'язання позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, відповідно до ч.3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За умовами ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Приписами статей 525,526 ЦК України передбачено, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно із ст. 599 ЦК України - зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У відповідності з умовами ст. 611 ЦК України - у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема : припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Також, статтею 617 ЦК України передбачено - особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір - є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно із ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні - але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу ІІ Закону України від 15.02.2011 р. № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій - має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання). У відповідності до п.п. 11,21 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів та таким кредитом - не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодній зі сторін кредитного договору. Також, п. 17 вказаної Постанови передбачено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст. 599-601,604-609 ЦК України. Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено - у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержаталь має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Статтями 33,35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору - іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж 30-ти денний строк, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги і якщо протягом встановленого строку - вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Відповідно до ст.ст. 37,38 Закону України «Про іпотеку» - іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюються до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. При чому, порядок реалізації предмету іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки, шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленою вищевказаною ст. 38 Закону. Пунктом 37,39 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання - не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає ст. 124 Конституції України. Крім того, п.п. 9,38 вказаної Постанови надає право вибору способу захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3,4 ЦПК України). У випадку, якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення його вимог, який передбачав би передачу йому права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (ст. 37 Закону України «Про іпотеку») - він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. З урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Відповідно до частини першої ст. 590, ст. 578 ЦК України - звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду, якщо для укладення такого договору щодо майна фізичної особи вимагалось отримання згоди чи дозволу іншої особи чи органу. У судовому засіданні встановлено, що 09.07.2008 р. між АКБ СР «Укрсоцбанк», назва якого відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи від 16.04.2010 р. була змінена на ПАТ «Укрсоцбанк» згідно установчих документів, затверджених загальними зборами банку та [PERSON] був укладений Генеральний договір про здійснення кредитування № 08-661/62-302 від 09.07.2008 р., відповідно до умов якого банк зобов'язався надати, а останній, на підставі своє письмової згоди фізичної особи-суб'єкта кредитної історії від 09.07.2008 р. прийняти у тимчасове строкове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти в сумі 74000 дол. США, з графіком повернення кредиту, передбаченого п.п. 1.1.1 зі сплатою 14% річних зі строком повернення кредиту до 08.07.2023 р. (а.с. 5-10). В той же час, згідно п.п. 1-4 додаткової угоди № 1 до вищевказаного Генерального договору, яку уклали між собою вказані сторони договору - банк надає позичальнику [PERSON] кредит у формі разового кредиту в сумі 50000 дол. США зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 14% річних і крім процентів, позичальник сплачує банку комісії, вили, розміри та строки сплати яких визначені в п. 6 цієї додаткової угоди. Кредит надається на поточні потреби на строк з 09.07.2008 р. по 08.07.2023 р. включно. При чому, повне погашення кредиту має бути здійснене не пізніше останнього дня вказаного строку. Погашення кредиту здійснюється частинами у валюті кредиту з серпня 2008 р. по червень 2023 р. щомісячно, в сумі не менш ніж 277,78 дол. США, а в липні 2023 р. в сумі 277,38 дол. США на позичковий рахунок банку (а.с. 11-12). Також, договором про внесення змін до додаткової угоди № 1 до Генеральної угоди № 08-661/62-302 від 09.07.2008 р., сторони погодили, що у разі пролонгації строку кредиту або будь-якого з термінів погашення частини кредиту, з дня, з якого починається пролонгація, розмір процентної ставки за користування кредитом або його відповідною частиною становить 14,5% річних (а.с. 13). В якості забезпечення кредитних зобов'язань [PERSON] за Генеральним договором про здійснення кредитування № 08-661/62-302 від 09.07.2008 р. та додатковою угодою № 1 до вказаного договору, між ним та позивачами був укладений і нотаріально посвідчений іпотечний договір від 09.07.2008 р. (реєстр. № 2608), відповідно до п. 1.1 якого, іпотекодавець [PERSON] передав в іпотеку позивачам (іпотекодержателям) нерухоме майно : садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою : [ADDRESS], загальною площею 73,9 кв.м, який належить йому на праві власності згідно витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 18728279 від 07.05.2008 р. (бланк серії ССІ № 388358) та земельну ділянку для ведення садівництва, площею 0,0612 га, кадастровий № [NUMBER], розташовану за адресою : [ADDRESS], яка належить йому на праві власності згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 26.12.2005 р. на підставі рішення Молодіжненської с/р від 13.05.2005 р. № 1071 (а.с. 14-16). Позивачами були повністю виконані умови кредитного договору та сума кредиту у розмірі 50000 дол. США, яка була визначена сторонами у додатковій угоді № 1 від 09.07.2008 р. до Генерального договору про здійснення кредитування № 08-661/62-302 від 09.07.2008 р. - була отримана відповідачем у повному розмірі, що підтверджується заявою на видачу готівки № 1 від 09.07.2008 р. на суму 50000 дол. США (еквівалент 242035 грн.) з підписом відповідача, що він підтвердив в судовому засіданні, а також ним була сплачена комісія 1% у розмірі 3388,49 грн. за ведення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку [PERSON], що підтверджується квитанцією № 4 від 09.07.2008 р. (а.с. 17). Таким чином, банком у повному обсязі були виконані умови кредитного договору щодо видачу відповідачу повної суми кредиту у сумі 50000 дол. США, обумовлену сторонами, на відміну від відповідача, яким порушуються строки повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого у нього перед позивачами утворилась заборгованість, яка станом на 06.04.2015 р. (з розрахунку 1 дол. США = 23,3048 грн.) становить 1578427,60 грн. (67729,72 дол. США), яка складається з суми заборгованості за кредитом 1071220,47 грн. (45965,66 дол. США), заборгованості за відсотками 397683,81 грн. (17064,46 дол. США), пені за несвоєчасне повернення кредиту 31881,25 грн. (1368,01 дол. США), пені за несвоєчасне повернення відсотків 77642,08 грн. (3331,59 дол. США), обґрунтований розрахунок якої був наданий позивачами суду, зроблений у відповідності до чинного законодавства України і перевірений судом з урахуванням довідки банку про існуючу заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Укрсоцбанк», надану позивачами суду на вимогу відповідача, яка була неодноразово і детально досліджена в судових засіданнях (а.с. 76-79,96-98). Відповідно до умов вищевказаного іпотечного договору - іпотекодержатель має право у випадку невиконання позичальником зобов'язань за цим договором та/або за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки та за рахунок вирученої від реалізації суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків завданих порушенням зобов'язання необхідних на утримання заставленого майна, а також витрати пов'язані з реалізацією предмета іпотеки у тому числі з урахуванням податків. Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання у наступних випадках : якщо у момент настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме : при повному,або частковому неповерненні у встановлені кредитним договором строки суми кредиту, та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум процентів, та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум неустойки (пені, штрафних санкцій) та у разі порушення позичальником встановленого кредитним договором обов'язку цільового використання кредитних коштів. Згідно звітів про експертну грошову оцінку іпотечних садового будинку та земельної ділянки, належних [PERSON] за адресою : [ADDRESS], складених ТОВ «Українське консалтингове бюро» від 09.03.2016 р., вартість земельної ділянки становить 192168 грн. (7095 дол. США), вартість садового будинку становить 602646 грн. (22250 дол. США), а разом - 29345 дол. США (а.с. 141-276). Таким чином, судом було встановлено факт невиконання відповідачем своїх кредитних зобов'язань, а тому з урахуванням вищевказаних обставин справи та норм Закону, у суду є всі законні підстави звернути стягнення на предмети іпотеки, шляхом їх реалізації з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, на підставі вказаної оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом ТОВ «Українське консалтингове бюро» від 09.03.2016 р. Судом не приймаються до уваги як безпідставні і необґрунтовані, без надання суду відповідних документальних належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 10,57-60 ЦПК України твердження відповідача про нібито неврахування банком вже сплачених ним сум за кредитом і невірним розрахунком суми позову, а також, начебто невиконанням банком умов кредитного договору в частині ненадання йому залишку суми кредиту у розмірі 24000 дол. США, чим були порушені його права позичальника, як споживача з посиланням на Закон України «Про захист прав споживачів», враховуючи, що загальна сума кредиту, яку він повинен був отримати від банку за вищевказаним договором повинна складати 74000 дол. США, в той час як йому було надано банком лише 50000 дол. США та неотримання ним від банку письмової вимоги про усунення порушень кредитного зобов'язання, так як вищевказані твердження повністю спростовуються письмовими матеріалами даної цивільної справи і доказами, викладеними вище, а саме відповідними розрахунками банку про існуючу суму заборгованості [PERSON] перед позивачами, яка була предметом неодноразового дослідження судом, і в яких було повністю враховано всі суми, сплачені відповідачем за користування кредитом, та тіло кредиту. Щодо твердження відповідача з приводу ненадання йому банком залишку кредиту у сумі 24000 дол. США - вказане спростовується вищевказаною додатковою угодою № 1 від 09.07.2008 р. до Генерального договору про здійснення кредитування № 08-661/62-302 від 09.07.2008 р., в якому сторони чітко визначили суму кредиту, яка була готівкою отримана відповідачем у розмірі саме 50000 дол. США (п. 1 додаткової угоди), а тому будь-яких порушень прав відповідача з боку позивачів, в тому числі згідно Закону України «Про захист прав споживачів» не було і могло бути. Власний розрахунок боргу відповідача - судом до уваги не приймається, як голослівний і такий, що не відповідає вимогам закону з урахуванням відсутності жодних документальних підтверджень сплати зазначених відповідачем сум у своєму розрахунку боргу (чеків, квитанцій тощо) та враховуючи доведений представником позивачів суду факт врахування у розрахунку, доданого до позову всіх сплачених відповідачем сум за кредитним договором (а.с. 94-95). З приводу не направлення банком на адресу відповідача письмової вимоги про усунення порушень кредитного зобов'язання, було викладено вище з посиланням на п.п. 37,39 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» якими передбачено, що невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання - не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає ст. 124 Конституції України, що також підтверджує відсутність будь-яких порушених прав як іпотекодавця [PERSON], і в тому числі як споживача банківських послуг. На момент розгляду справи, жодних доказів погашення боргу, відповідачем суду не надано, та відповідно у суду вони відсутні. За таких обставин суд вважає вимоги позивачів про стягнення з відповідача часткової суми заборгованості зі всіма складовими за рахунок реалізації предмету іпотеки з прилюдних торгів такими, що відповідають умовам кредитного та іпотечного договорів, ст. 1050 ЦК України та Закону України «Про іпотеку». Крім того, у відповідності до вимог ст.ст. 79,88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачів мають бути стягнуті понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654 грн. (а.с. 1).

Outcome: approved