Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про вселення та усунення перешкод у користуванні майном, що є спільною сумісною власністю подружжя. Позов мотивований тим, що 22 листопада 1986 року він уклав шлюб з [PERSON] . У шлюбі у них народилося двоє дітей, [PERSON] та [PERSON] , які на даний час є повнолітніми. Шлюбне життя у них не склалося, тому вони були змушені звернутися до суду з заявою про розірвання шлюбу. Під час шлюбу ними було придбано наступне майно: квартиру [ADDRESS] площею 109,7 кв.м.; житловим будинком [ADDRESS] загальною площею 260,4 кв.м.; земельну ділянку площею 0,06 га у м. Стебник, кадастровий номер 4610670500:01:080:0047, квартиру [ADDRESS] було придбано ними на підставі договору про пайову участь у будівництві № 15 від 29 липня 2005 року. Він зареєстрований у даній квартирі та проживає там впродовж останнього року. До цього часу він проживав з відповідачкою у будинку у Стебнику. Відповідачка вважає, що все майно, яке було придбане ними у шлюбі за їхні спільні кошти, належить їй. Вона поміняла замки у вхідних дверях у житловому будинку у м. Стебник, не допускає його до будинку, хоча там залишилися його особисті речі та майно, яке вони купували на спільні кошти. На сьогоднішній день відповідачка чинить йому різноманітні перешкоди у користуванні квартирою, підстерігає, коли він повернеться додому та не пускає його. Джерелом придбання майна були всі його власні заощадження та спільні кошти подружжя. Просить зобов`язати [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] та житловим будинком [ADDRESS] та вселити його до квартири [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач [PERSON] та його адвокатка Потічна Н.Ю. позов підтримали з наведених у ньому підстав та просили його задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов слід задовольнити з огляду на наступне. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зважаючи на те, що судом були застосовані всі можливі заходи, передбачені законом, для забезпечення доказів у справі і їх витребуванні, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч.1 ст.95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.6 ст.81, ч.1 ст.89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім, речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно зі ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ч.1, ч. 3 ст. 348 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду (ст. 70 Сімейного кодексу України, ст. 372 Цивільного кодексу України). Відповідно до п.п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Пунктом 24 визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Правова позиція, висловлена ВерховнимСудом Україниу справі № 6-539цс16 від 14.09.2016 та положення ст.ст. 60, 61 СК України, визначають, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У судовому засіданні встановлено, що 22 листопада 1986 року між сторонами було зареєстровано шлюб у м. Трускавець Львівської області, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] /арк. справи 6/. Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 05 вересня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. За час спільного подружнього проживання в зареєстрованому шлюбі сторони набули 14 травня 2009 року право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] /арк. справи7/. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] 05 грудня 2012 року набули право власності на будинок [ADDRESS] , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, виданого Комунальним підприємством Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 36571531 /арк. справи 8/. Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав, виданого Комунальним підприємством Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 36571531 власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] . З державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 726177 вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,06 га, що розташована у [ADDRESS] /арк. справи 12/. Право власності на зазначену земельну ділянку набуте відповідачкою на підставі рішення Стебницької міської ради від 17 грудня 2004 року № 446. З паспорта позивача [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 25 грудня 1997 року Трускавецьким МВ УМВС України у Львівській області, вбачається, що він зареєстрований у квартирі [ADDRESS] . справи 5/. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звертався 18 вересня 2019 року з заявою до Трускавецького ВП Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області відносно його колишньої дружини [PERSON] /арк. справи 16/. У подальшому 23 січня 2020 року у [PERSON] відібрано пояснення у Трускавецькому ВП Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області, з яких вбачається, що його колишня дружина чинить йому перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , не пускає його до квартири, він не має можливості переночувати вдома. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 155 ЖК України закріплені гарантії прав громадян, які мають у власності жилий будинок, квартиру, згідно яких жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися своїм майном, а згідно зі ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений в його здійсненні. Вселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (житловим будинком) шляхом вселення предметом доказування є наявність права на житло. Також в судовому засіданні встановлено відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобам. Можливість існування перешкод в користуванні позивачем своєю частиною житлового будинку обумовлена тим, що сторони не дійшли порозуміння у користуванні спільним сумісним майном після розірвання шлюбу, існує єдиний вхід до будинку, від дверей якого позивач [PERSON] ключів не має, чим і користується та зловживає відповідачка [PERSON] . Права позивача порушені і він позбавлений гарантованих прав на володіння, користування та розпоряджання майном на власний розсуд, а тому має право на підставі ст.391 ЦК України вимагати усунення порушення його прав та усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права володіння, користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його права власника частини житлового будинку шляхом вселення до будинку [ADDRESS] . З огляду на наведене, суд приходить до переконання, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведеним, а тому позов слід задовольнити. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачки слід стягнути 1563,80 грн.

Outcome: approved