Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

22 листопада 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]. Позов обґрунтовує тим, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 1997 року. Шлюб розірвано відповідно до рішення Харцизького міського суду Донецької області від 31серпня 2000 року. Свідоцтво про розірвання шлюбу вона отримала 17 липня 2013 року. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], а [INFO] народився другий син - [PERSON]. 23 травня 2004 року відповідач її побив, в зв'язку з чим вона потрапила до лікарні зі струсом головного мозку та іншими побоями. Після виходу з лікарні за свої особисті гроші вона 25 червня 2004 року придбала спірну квартиру, вартістю 7970 грн. Після припинення шлюбних відносин вони продовжили мешкати в одному помешканні, але господарство вели окремо. При цьому відповідач гроші на утримання житла не надавав, позивачка сама сплачувала усі витрати, пов'язані з квартирою, оформлювала субсидії. В останній час відповідач почав в квартирі влаштовувати лайки, піднімати руку на неї та погрожувати фізичною розправою, постійно виганяє її з дітьми з квартири, вказуючи, що це його квартира. На її неодноразові звернення до міліції, останній на зауваження не реагує, наполягає що квартира належить йому та вона з дітьми повинна її звільнити. Вказує, що рішенням Харцизького міського суду Донецької області від 07 жовтня 2013 року з відповідача на її користь стягнуті аліменти на утримання сина [PERSON], 2008 року народження. Згідно із вказаним рішенням було також встановлено, що сторони з 2000 року не ведуть спільне господарство, з чим погодився відповідач. Позивачка вважає, що вона має право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS],оскільки квартира придбана на її особисті кошти. Позивачка та її представник в судове засідання не прибули, подавши заяву про розгляд справи у їх відсутності, в заяві позивачка просить позов задовольнити повністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не прибув, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Суд, враховуючи згоду позивачки і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим відповідно до ст. 224 ЦПК України провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню за наступними підставами. Відповідно до вимог ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того,що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дана норма закону поширює правовий режим спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу. Водночас за її змістом факт реєстрації шлюбу в державних органах РАЦС тягне за собою лише встановлення презумпції виникнення спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час дії зареєстрованого шлюбу. Дана презумпція може бути спростована законом або договором. Так згідно ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Згідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до абзацу 2 пункту 24 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 30 Постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Згідно з зазначеною вище нормою закону, роз'ясненнями, викладеними в п.п. 23, 30 означеної постанови Пленуму, при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною чи особистою приватною власністю одного з них, з'ясуванню підлягають як підстави, джерела й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 1997 року. Рішенням Харцизького міського суду Донецької області №2-2384/2000 від 31 серпня 2000 року, шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 12 вересня 2000 року. У даному судовому рішенні встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені з 15 серпня 2000 року в зв'язку з частими сварками та скандалами, сім'я розпалась та існує формально (а.с.8, 37). При цьому, відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 17 липня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харцизького міського управління юстиції у Донецькій області, шлюб між сторонами розірвано 17 липня 2013 року (а.с.21). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO] народження. Судом також встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 25 червня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харцизького міського нотаріального округу [PERSON], реєстр №585, [PERSON] купила квартиру [ADDRESS], житловою площею 43,88 кв.м., загальною площею 57,03 кв.м. (а.с.10), яка зареєстрована в БТІ м.Харцизька за [PERSON] в реєстровій книзі №28 за реєстровим №7846, 12.07.2004 року (а.с.11). Згідно рішення Харцизького міського суду Донецької області №148/7723/13-ц, 2/248/2580/2013 від 07 жовтня 2013 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку. Рішення набрало законної сили 18.10.2013 року. У даному судовому рішенні також встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені з 2000 року, вони разом не ведуть спільне господарство (а.с.20). На підставі частин 1, 3 статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили є преюдиційними фактами. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини не потребують доказування. Таким чином вищевказаними рішеннями суду про розірвання шлюбу та стягнення аліментів було встановлено з якого часу сторони разом не проживають та не ведуть спільного господарства. Доводи позивачки щодо фактичного припинення шлюбних відносини між сторонами до придбання спірної квартири також узгоджуються з іншими доказами по справі, зокрема, з епікризу №2921/502, виданим Харцизькою ЦМЛ, вбачається, що [PERSON] з 24.05.2004р. по 07.06.2004р. перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з діагнозом: струс головного мозку через побиття її чоловіком (а.с.9); з висновку ст.ДІМ Харцизького МВ ГУМВС України в Донецької області від 24.08.2013р. вбачається, що в ході перевірки заяви позивачки від 23.08.2013р. щодо неправомірних дій відповідача відносно неї, підтвердились факти, що відповідач протягом тривалого часу зловживає спиртними напоями через що постійно влаштовую скандали, веде себе неадекватно, виганяє позивачку з неповнолітніми дітьми з дому (а.с.18). Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Приймаючі до уваги, що спірна квартира була придбана позивачкою під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, але в період окремого проживання подружжя у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин між ними з 2000 року і за особисті кошти [PERSON], суд дійшов до висновку, що вона дійсно належить на праві особистої приватної власності лише позивачці [PERSON] і не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. При таких обставинах у суду наявні підстави вважати спірну квартиру особистою приватною власністю [PERSON], і тому слід задовольнити позовні вимоги про визнання за позивачкою права особистої приватної власності на квартиру. Відповідно ч.1 ст.88 ЦПК, суд вважає, що понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в розмірі 229, 40 грн. підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: approved