Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

22 жовтня 2018 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Свій позов обґрунтовує тим, що 30.09.2006 року по 21.12.2017 року перебувала у шлюбних відносинах з відповідачем. У спільному подружньому житті у сторін народилась одна дитина: син -[PERSON], [INFO]. Вказує, що відповідач не в повній мірі виконує свої батьківські обов'язки. В середньому на потреби дитини вона витрачає 11000 грн. на місяць, самостійно купує дитині одяг, взуття та продукти харчування, забезпечує достатній рівень життя дитини для її фізичного, розумового, морального розвитку та відпочинку. Зазначає, що відповідач живе за рахунок доходів отриманих від підприємницької діяльності, а тому в змозі надати матеріальну допомогу на утримання дитини в більшому розмірі, оскільки, періодичних платежів, які перераховує [PERSON] не достатньо для забезпечення елементарних потреб дитини. Добровільно домовитися про розмір аліментів їй не вдалося. З врахуванням вище викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини, а саме сина [PERSON], в твердій грошовій сумі, в розмірі 2500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. У відзиві на позовну заяву про стягнення аліментів відповідач вказує, що не погоджується з твердженням позивача про те, що син перебуває на її утриманні, оскільки щомісячно перераховує кошти на її картковий рахунок на утримання сина в сумі 1000 грн., а з листопада 2018 року - 2000 грн. та немає наміру припиняти виплати. Крім того, щотижня проводить час разом з сином та витрачає на розваги щомісячно близько 1000 грн. Також, зазначає, що заявлена у позовній заяві сума витрат на дитину в розмірі 11000 грн. щомісячно є надуманою, доказів, які б підтверджували витрати в такому розмірі позивачем також не надані, а тому позовні вимоги [PERSON] визнає частково , в сумі 2000 грн. Ухвалою суду від 24 жовтня 2018 року вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач до судового засідання подала заяву, в якій зменшила позовні вимоги до 2250 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Просить справу розглядати без її участі. Відповідач у відзиві на позовну заяву просить справу розглянути без його участі. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2017 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 9-10). У спільному подружньому житті у сторін народилась одна дитина: син - [PERSON], [INFO] (а.с. 8). Судом також встановлено, що сторони проживають окремо, неповнолітній син проживає разом з матір'ю - позивачкою [PERSON] та перебуває на її частковому утриманні. Відповідач, хоча і надає матеріальну допомогу, але на думку позивача, не в достатній мірі для повного забезпечення нормальних життєвих потреб дитини. Відповідно д ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов'язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Із матеріалів справи, судом встановлено, що відповідач являється фізичною особою-підприємцем та отримує доходи від своєї діяльності. Відповідачем не надано суду доказів, що підтверджують його непрацездатність, поганий стан здоров'я, наявність інших дітей на утриманні. Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін та неповнолітньої дитини. Зокрема, із наданих відповідачем квитанцій про перерахунок коштів позивачу вбачається, що за жовтень 2018 року [PERSON] сплатив 1005 грн., а за листопад 2018 року - 2010 грн. (а.с. 39-40). Крім того, відповідач від підприємницької діяльності за лютий-квітень 2018 року отримав 58930 грн., що підтверджується відповідним актом прийому-передачі та письмовими поясненнями відповідача у справі по поділ майна подружжя (а.с. 15-19). Враховуючи зазначені обставини, а також те, що обов'язок утримувати дітей покладається рівною мірою на матір і батька, суд вважає, що [PERSON] спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітнього сина в розмірі - 2250 грн. щомісячно. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача в користь позивача слід стягнути аліменти на утримання неповнолітньої дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 2250 грн. щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, а тому позов слід задовольнити. Крім того, позивачем понесено документально підтвердженні витрати на професійну правничу допомогу на суму 3 000 грн., які у відповідності до вимог ст.ст. 137, 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі (а.с. 20, 32). Згідно положень ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1ст. 5 Закону України "Про судовий збір", тому судовий збір в сумі 704,80 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави. Згідно п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved