Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

28 грудня 2015 року до Миргородського міськрайонного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] міської ради Полтавської області в якій викладено прохання про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, що належать [PERSON] (кадастровий номер 5310900000:50:039:0041) та [PERSON] (кадастровий номер 5310900000:50:039:0042), що знаходиться в м. Миргороді по вул. Личанській, № 70. Позовні вимоги [PERSON] мотивовані тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.01.1994 року вона набула право власності на 2/5 частини житлового будинку № 70, що розташований по вул. Личанській в м. Миргороді Полтавської області. Інша частина цього будинку належить відповідачці [PERSON]. Земельна ділянка за вказаною адресою перебувала у спільному користуванні співвласників будинку. У 2007 році дана земельна ділянка приватизована співаниками будинку позивачкою та відповідачкою [PERSON] Позивачка вказує, що особисто не займалась оформленням документів на приватизацію земельної ділянки, а погодилась на пропозицію [PERSON] і довірила їй всі документи необхідні для оформлення свого права. В 2014 році позивачці стало відомо, що при приватизації земельної ділянки, яка перебувала у спільному користуванні вона втратила прохід до частини будинку, який належить їй. Відповідачка, при проведенні приватизації, включила до земельної мідянки, яка перейшла у її власність, земельну ділянку, яка являється проходом до частини будинку позивачки. [PERSON] вказує, що вона та [PERSON] не мали права приватизовувати окремо земельну ділянку, яка перебувала у їх спільному користуванні, тому просила відновити її права шляхом скасування державних актів на право приватної власності на спірну земельну ділянку по вул. Личанській, 70 як її так і позивачки. В судовому засіданні позивачка та її представники [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги в повному обсязі та проси їх задовольнити. Суду пояснили, що приватизація спірної земельної ділянки по вул. Личанській, 70 була проведена з порушенням законодавства, так як співвласники не мали права самостійно один від одного вирішувати її долю та визначати розміри земельних ділянок без спільної згоди, укладення договору або рішення суду. Окрім того, приватизація відповідачкою частини земельної ділянки, яка повинна використовуватись для спільного користування співвласників будинку поставило в залежне становище позивачку, яка втратила право проходу до своєї частини будинку, та земельної ділянки. Відповідачка особисто в судове засідання не з'явилась. Її представники, які діють на підставі довіреностей заперечили позовні вимоги [PERSON] з підстав того, що позивачкою не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які б в сукупності свідчили про наявність правових підстав для задоволення позову. Представники вказують, що позивачкою не наведено норм права на підставі яких [PERSON] зобовязана була погоджувати межі приватизованої земельної ділянки із суміжними землекористувачами. На переконання представників відповідачки [PERSON] підписуючи схеми, межі та розміри земельного сервітуту, які проходять через земельну ділянку [PERSON] вона знала про наявність обмежень в доступі до своєї земельної ділянки та частини будинку. До та після приватизації спірної земельної ділянки позивачка безперешкодно користувалась своєю частиною будинку та земельною ділянкою, однак підписання нею договору земельного сервітуту повністю урегулює всі спірні питання. Представники відповідачки, [PERSON] та [PERSON] вказують на те, що надумані порушення не можуть бути підставою для скасування державного акту на право власності на земельну ділянку оскільки позивачка не позбавлена права реалізувати своє право на користування чужою земельною ділянкою способом передбаченим ст. 402 ЦК України та ст. ст. 99,100 Земельного кодексу України, шляхом укладення договору сервітуту. Окрім того, просили відмовити у задоволені позову [PERSON] з підстав сплину строку позовної давності, так як позивачка знала про приватизацію [PERSON] спірної земельної ділянки. Представник відповідача [PERSON] міської ради також заперечив позовні вимоги [PERSON] з підстав того, що позивачка та відповідачка добровільно звернулись із заявами про приватизацію земельної ділянки по вул. Личанській, 70, що вказує на їх взаємне рішення на приватизацію спільної земельної ділянки. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено обовязку погодження зовнішніх меж земельної ділянки із суміжним землекористувачами. Згідно технічної документації на земельну ділянку [PERSON] встановлено наявність обмеження на використання земельної ділянки по вул. Личанській, 70, шляхом встановлення сервітуту для співвласника будинку, що не обмежує права позивачки на користування соєю частиною будинку та земельною ділянкою. Тому представник не вбачає правових підстав для задоволення позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, директор Приватного підприємства «Земсервіс-плюс» не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], так як при виготовленні технічної документації та державного акту на земельну ділянку [PERSON] підприємством враховано необхідність експлуатації та обслуговування частини будинку та земельної ділянки позивачки шляхом обумовлювання необхідності укладення договору сервітуту, однак з невідомих причин він не був укладений. Заслухавши пояснення сторони позивачів і відповідачів, дослідивши письмові докази по справі, надані сторонами на засадах змагальності та диспозитивності, проаналізувавши всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що порядок користування спірною земельною ділянкою по вул. Личанській, 70 був визначений рішенням Народного суду Миргородського району від 01 листопада 1961 року, яким встановлено наступний порядок землекористування по схемі № 2 надавши в користування одному співвласнику ([PERSON]М.) земельну ділянку 461 м? та іншому співвласнику ([PERSON]І.) земельну ділянку 461 м?, а двір залишено в їх спільному користуванні. Позивачка [PERSON] набула право власності на 2/5 частини будинку 17 січня 1994 року, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину (а.с.35). Відповідачка [PERSON] набула право власності на 3/5 частини будинку 30 березня 1993 року, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину (а.с.65). Суду не надано доказів зміни визначеного судом порядку користування земельною ділянкою, яка перебувала у спільному постійному користуванні співвласників будинку. Вимогами ст. 30 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Пленум Верховного Суду України в п.п (ґ), п.18 в постанові від 16 квітня 2004 року „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ розяснив, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Враховуючи викладене судом встановлено що, [PERSON] та [PERSON] з набуття права власності на частки у будинку, набули право спільного користування спірною земельною ділянкою, порядок користування якою був встановлений рішенням суду. Статтею 42 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року визначається порядок розпорядження і використання земельних ділянок громадянами, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди належать на праві спільної (часткової або сумісної) власності. Так у статті передбачено, що «громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, що сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою. Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов'язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі. Якщо згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом.» Суду не надано доказів, що позивачка та відповідачка звернувшись із заявами про приватизацію спірної земельної ділянки в 1997 року здійснили дані дії спільно, як того вимагає відповідна законодавча норма, або визначили інший порядок користування земельною ділянкою, ніж той, який був встановлений рішенням суду. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Частиною 8 статті 17 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року, який діяв на момент прийняття рішень [PERSON] міською радою про безоплатну перебачу спірної земельної ділянки, визначено, що передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими [PERSON] народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу.\~ Аналогічна норма міститься в частині 5 статті 116 Земельного Кодексу України від 25.10.2001, № 2768-III, який діяв на момент видачі державних актів [PERSON] та [PERSON] Враховуючи вищевикладені вимоги законодавства, рішення [PERSON] міської ради від 15 вересня 1997 року № 998 про безкоштовну передачу у приватну власність земельної ділянки площею 600 м2 по вул. Личанській, 70 [PERSON] та рішення від 22 жовтня 1997 року № 1071 про безкоштовну передачу у приватну власність земельної ділянки площею 400 м2 по вул. Личанській, 70 [PERSON] є незаконними. Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування. Тому встановлення незаконності рішення є підставою для скасування державного акту, так як він є похідним документом і залежить від доведеності незаконності рішення органу на підставі якого виданий. Пунктом 7 Постанови, Пленум Верховного Суду України, від 16.04.2004, № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" розяснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Судом встановлено, що наявність чинних державних актів на право власності [PERSON] та [PERSON] на спірну земельну ділянку являється порушенням прав позивача, яке підлягає захисту шляхом визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними та відновлення спільного користування земельною ділянкою. Правовий висновок про можливість використання даного способу захисту прав викладений у постанові Судових палат у цивільних справах Верховного Суду України від 19 червня 2013 р. справа №6-57цс13. На переконання суду позивачка не пропустила строку звернення з позовною заявою до суду за захистом свого права, про застосування якого заявлено клопотання представниками відповідачки [PERSON], так як перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. Про приватизацію земельної ділянки яка перебувала у загальному користуванні [PERSON] дізналась лише з моменту обмеження її права користування.

Outcome: approved