Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-26 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - відповідач, ТОВ «ЛК «Еталон») в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 002770 від 18.08.2015 року, укладений між ТОВ «ЛК «Еталон» та [PERSON] та стягнути з відповідача сплачені за договором лізингу кошти в сумі 33 800,00 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 18.08.2015 року між ним та ТОВ «ЛК «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу № 0027700, предметом якого було придбання транспортного засобу мототрактора Булат-240 та картоплекопалки 1 рядної. На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу авансовий платіж в розмірі 33 800,00 грн., однак замість транспортного засобу отримав від відповідача лист із повідомлення про збільшення вартості предмета лізингу. Скориставшись порадою представника відповідача, позивач написав заяву про розірвання договору фінансового лізингу № 0027700 від 18.08.2015 року та очікував на повернення сплаченого авансового платежу. Втім листом (вих. № 1550 від 23.09.2016 року) відповідач повідомив позивача, що сплачений авансовий платіж поверненню не підлягає. Позивач зазначає, що договір фінансового лізингу № 0027700 від 18.08.2015 року укладений з порушенням вимог чинного законодавства, а саме, договір не був посвідчений нотаріально; в Державному реєстрі фінансових установ відсутня інформація про наявність у відповідача ліцензії для здійснення фінансових послуг; умови договору є несправедливими, що в силу приписів ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання вказаного договору недійсним. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.11.2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу № 0027700 від 18.08.2015 року недійсним, та справу призначено до судового розгляду на 27.11.2017 року. 20.11.2017 року від відповідача на адресу суду надійшли письмові заперечення на позов, в яких останній просив суд в задоволенні позову відмовити, оскільки він є необґрунтованим, зважаючи на те, що договори фінансового лізингу не підлягають нотаріальному посвідченню, відтак, правові підстави для визнання договору недійсним відсутні. 27.11.2017 року на адресу суду надійшла письмова заява позивача про розгляд справи у відсутності позивача та представника позивача. У зв`язку з неявкою учасників судового процесу 27.11.2017 року судове засідання було відкладено до 13.12.2017 року. 13.12.2017 року у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному справу було знято з розгляду та призначено на 15.01.2018 року. Протокольною ухвалою суду від 15.01.2018 року, у зв`язку з неявкою представників позивача та відповідача судове засідання, розгляд справи було відкладено до 08.02.2018 року. З 15.12.2017 року набули чинності зміни, внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року №2147-VIII, згідно яких Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, відповідно до п. 9 ч. 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції 2017 року), справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Як визначено у ст. 196 ЦПК України, для виконання завдань підготовчого провадження у кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 08.02.2018 року суд, вислухавши думку позивача та представника позивача, зважаючи на предмет позову, значення справи для сторін, категорію та складність справи, відповідно до п. 9 ч. 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, вирішив розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначити справу в підготовче судове засідання на 05.03.2018 року. 22.02.2018 року на адресу суду надійшла заява відповідача про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.03.2018 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу № 0027700 від 18.08.2015 року недійсним та справу призначено до розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 26.03.2018 року. Протокольною ухвалою суду від 26.03.2018 року, у зв`язку із неявкою представника відповідача та відсутністю доказів про повідомлення відповідача про час та місце судового засідання, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 12.04.2018 року. 12.04.2018 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення судового засідання. Протокольною ухвалою суду від 12.04.2018 року, у зв`язку із частковим задоволенням клопотання представника позивача, відповідно до ч. 2 ст. 240 ЦПК України, у розгляді справи було оголошено перерву до 27.04.2018 року. В судове засідання 27.04.2018 року представник позивача не з`явився, направив на адресу суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. В судове засідання 27.04.2018 року представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, в матеріалах справи міститься письмова заява про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши надані учасниками процесу документи та матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 18.08.2015 року між ТОВ «ЛК «Еталон» (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 002770, відповідно до п.п. 1.1., 3.1., 3.2. якого лізингодавець зобов`язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування предмет лізингу, а лізингоодержувач зобов`язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно із умовами договору; предметом лізингу по даному договору є: мототрактор Булат-240, картоплакопалка 1 рядна; вартість предмета лізингу на момент укладення договору та розмір авансового платежу вказується в додатку № 1 до даного договору, який є його невід`ємною частиною. Пунктом 2.1 договору фінансового лізингу № 002770 від 18.08.2015 року встановлено, що комісія за організацію - це одноразова плата лізингоодержувачем лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для оформлення даного договору, моніторинг, систематизацію та аналіз даних, отриманих з різних джерел по всій території України, зустрічі та перемовини з дилерами та дистриб`юторами на предмет придбання предмета лізингу, купівлю предмета лізингу, супроводження договору протягом всього строку його дії та відшкодування інших витрат лізингодавця, що пов`язані з його виконанням (у тому числі не зазначених в цьому договорі, але що можуть виникнути у лізингодавця в процесі його виконання); комісія за передачу - одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю за здійснення необхідних дій щодо реєстрації, страхування та передачі предмета лізингу лізингоодержувачу. Згідно Додатку № 1 до договору фінансового лізингу № 002770 від 18.08.2015 року вартість предмета лізингу становить 67 500,00 грн., авансовий платіж - 33 750,00 грн., комісія за організацію - 6 750,00 грн., комісія за передачу - 2 025,00 грн. З матеріалів справи вбачається, що: - 18.08.2015 року позивач перерахував відповідачу комісію за організацію в розмірі 6 750,00 грн. (квитанція № 4-5 від 18.08.2015 року); - 08.09.2015 року позивач перерахував відповідачу 900,00 грн. з призначенням платежу «оплата за послуги за договором № 002770» (квитанція № 0.0.431535817.1 від 08.09.2015 року); - 06.10.2015 року позивач перерахував відповідачу 900,00 грн. з призначенням платежу «оплата за послуги за договором № 002770» (квитанція № 0.0.443588785.1 від 06.10.2015 року); - 04.11.2015 року позивач перерахував відповідачу 850,00 грн. з призначенням платежу «оплата за послуги за договором № 002770» (квитанція № 0.0.456651922.1 від 04.11.2015 року); - 03.12.2015 року позивач перерахував відповідачу 900,00 грн. з призначенням платежу «оплата за послуги за договором № 2804214258» (квитанція № 0.0.470460492.1 від 03.12.2015 року); - 11.01.2016 року позивач перерахував відповідачу 900,00 грн. з призначенням платежу «оплата за послуги, ІПН [NUMBER] , [PERSON] » (квитанція № 0.0.486946933.1 від 11.01.2016 року); - 09.02.2016 року позивач перерахував відповідачу 900,00 грн. з призначенням платежу «оплата за послуги за договором № 2804214258» (квитанція № 0.0.502152771.1 від 09.02.2016 року); - 11.03.2016 року позивач перерахував відповідачу 850,00 грн. з призначенням платежу «оплата за послуги за договором № 2804214258» (квитанція № 0.0.517902707.1 від 11.03.2016 року); - 18.04.2016 року позивач перерахував відповідачу 850,00 грн. з призначенням платежу «оплата за послуги за договором № 2804214258» (квитанція № 0.0.538202093.1 від 18.04.2016 року); - 18.06.2016 року позивач перерахував відповідачу 1 700,00 грн. з призначенням платежу «оплата за послуги за договором № 002770» (квитанція № 0.0.570477908.1 від 18.06.2016 року); - 09.08.2016 року позивач перерахував відповідачу 14 900,00 грн. з призначенням платежу «оплата за послуги за договором № 002770» (квитанція № 0.0.596637552.1 від 09.08.2016 року); - 09.08.2016 року позивач перерахував відповідачу 3 400,00 грн. з призначенням платежу «оплата за послуги за договором № 002770» (квитанція № 0.0.596654677.1 від 09.08.2016 року). Пунктом 5.4 договору фінансового лізингу № 002770 від 18.08.2015 року встановлено, що розмір комісії за організацію та комісії за передачу предмета лізингу встановлюється у додатку № 1; у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, відповідно до п. 1.3 цього договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку № 1 до цього договору, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі невиконання лізингоодержувачем дій, визначених у п. 5.4. цього договору, протягом десятиденного строку з моменту отримання письмового повідомлення від лізингодавця, договір вважається розірваним із застосуванням до лізингоодержувача наслідків, передбачених п. 12.12 цього договору (п. 5.5. договору фінансового лізингу № 002770 від 18.08.2015 року). Відповідно до п. 12.12 договору фінансового лізингу № 002770 від 18.08.2015 року у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акту приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Повідомленням (вих. № 1206 від 12.08.2016 року) відповідач повідомив позивача про збільшення вартості предмета лізингу та необхідність сплати позивачем різниці вартості предмета лізингу. В свою чергу, [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору фінансового лізингу № 002770 від 18.08.2015 року та повернення сплачених в рамках даного договору коштів. Листом (вих. № 1550 від 23.09.2016 року) ТОВ «ЛК «Еталон» повідомило позивача, що сплачені позивачем кошти в сумі 33 800,00 грн. зараховані як комісія за організацію, яка в силу положень п. 12.12 договору фінансового лізингу № 002770 від 18.08.2015 року поверненню не підлягає. Вимагаючи визнання недійним договору фінансового лізингу № 002770 від 18.08.2015 року, позивач, зокрема, посилається на те, що договір не був посвідчений нотаріально; умови договору є несправедливими, що в силу приписів ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання вказаного договору недійсним. Аналізуючи вказані доводи позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Правова природа договору лізингу визначена законодавцем в ст. 806 ЦК України, якою передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ч. 1 ст. 807 ЦК України). Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначені Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. В свою чергу, згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Предметом договору лізингу (предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Аналіз наведених правових норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором, який містить в собі як елементи договору оренди (найму), так і елементи договору купівлі-продажу. Оскільки в даному випадку предметом лізингу є транспортні засоби, до договору фінансового лізингу № 002770 від 18.08.2015 року потрібно застосовувати положення щодо найму (оренди) транспортного засобу та купівлі-продажу транспортного засобу. Так, ст. 799 ЦК України встановлено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Натомість, з матеріалів справи вбачається, що договір фінансового лізингу № 002770 від 18.08.2015 року не був посвідчений нотаріально. Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного суду України від 16.12.2015 року у справі №6-2766 цс15. За вказаних обставин суд вважає, що недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу № 002770 від 18.08.2015 року свідчить про його нікчемність. До того ж, суд звертає увагу, що ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання договору (чи його умов) недійсним. Так, згідно ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Таким чином з наведеної норми вбачається, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності, закріплений законодавцем в п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України та ч. 3 ст. 509 ЦК України; по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Варто зауважити, що принцип добросовісності є одним із засобів обмеження принципу свободи договору сторін, способом утримання сторін від зловживання своїми правами при виконанні договору. Зміст цього принципу полягає в тому, що умови правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. При цьому, у Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року за N 15-рп/2004 у справі N 1-33/2004 зазначено, що "справедливість - одна із основних засад права - є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню". Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 12.02.2018 року у справі № 707/2953/15-ц. Як встановлено судом, у договорі фінансового лізингу № 002770 від 18.08.2015 року виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов`язків, передбачених договором та Законом, звужені обов`язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості. Зокрема, у пункті п. 3.5 спірного договору зазначено, що лізингодавець не несе відповідальність за невиконання будь-якого зобов`язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов`язаннями відповідає продавець. Відповідно до п. 8.3 оспорюваного договору, у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов`язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу, що належить до сплати (пункт 8.4 договору). Крім того, у разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу, лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а сплачені споживачем платежі не повертаються (п. 8.13 договору). Відповідно до ст. 808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов`язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов`язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Отже, оскільки вибір продавця лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то п. 3.5 договору фінансового лізингу № 002770 від 18.08.2015 року щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та іншого суперечить положенням ст. 808 ЦК України. Таким чином, аналізуючи умови договору фінансового лізингу № 002770 від 18.08.2015 року, суд приходить до висновку, що вони є несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», адже порушують принцип добросовісності, мають дисбаланс в бік прав лізингодавця (відповідача по справі), завдають збитків позивачу, оскільки внаслідок підвищення ціни предмета лізингу позивач позбавлений права на повернення вже сплачених грошових коштів. Наведене, в свою чергу, є правовою підставою для визнання вказаного договору недійсним. Статтею 76 ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року). За приписами ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу № 002770 від 18.08.2015 року чи ухилення позивача від такого нотаріального посвідчення, та не спростував доводи позивача щодо несправедливості умов оспорюваного договору. За вказаних обставин суд вбачає наявність правових підстав для визнання договору фінансового лізингу № 002770 від 18.08.2015 року недійсним. Стосовно твердження позивача про відсутність у ТОВ «ЛК «Еталон» ліцензії для здійснення фінансових послуг, і, як наслідок цього, недійсність спірного договору на підставі ч. 1 ст. 227 ЦК України, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Пунктом 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що фінансовий лізинг є фінансовою послугою. Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 22.01.2004 року № 21 було затверджено Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб`єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами (надалі - Положення № 21), яке встановлює можливості надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб`єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають визначене законами та нормативно-правовими актами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, право надавати послугу з фінансового лізингу. Згідно п. 1.3.1 Положення № 21 фінансова послуга з фінансового лізингу - це операції з фінансовими активами, які полягають в набутті юридичною особою (лізингодавцем) у власність речі у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передачі цієї речі у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) на підставі договору фінансового лізингу. Дія цього Положення поширюється на юридичних осіб, які надають послуги з фінансового лізингу та укладають договори з лізингоодержувачами та продавцями (постачальниками) відповідно до вимог Закону України «Про фінансовий лізинг» (п. 1.5 Положення № 21). Розділом 2 Положення № 21 передбачені можливості надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами. Так, відповідно до п. 2.1 Положення № 21 юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: 1) внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно з установчими документами; 2) кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу (укладання, супроводження та виконання відповідних договорів), які мають вищу освіту за фінансовим, економічним або юридичним напрямами, та не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 3) довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг; 4) керівників (засновників), які не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 5) документа, що підтверджує право власності або користування приміщенням за місцезнаходженням юридичної особи. Отже з наведеного вбачається, що станом на дату укладення спірного договору чинне законодавство не передбачало необхідності отримання відповідної ліцензії для надання послуг з фінансового лізингу юридичною особою, яка не є фінансовою установою. При цьому, посилання позивача на п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» як на підставу недійсності спірного договору не приймається судом до уваги, з огляду на таке. Так, 02.03.2015 року був прийнятий Закон України «Про ліцензування видів господарської діяльності», який врегульовує суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, визначає виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, встановлює уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності. Пунктом 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» дійсно встановлено, що надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) підлягає ліцензуванню. Разом з тим, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону ліцензійні умови - це нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України, положення якого встановлюють вичерпний перелік вимог, обов`язкових для виконання ліцензіатом, та вичерпний перелік документів, що додаються до заяви про отримання ліцензії. При цьому, ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) були затверджені 07.12.2016 Постановою Кабінету Міністрів України № 913. Більш того, в п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 913 від 07.12.2016 року зазначено, що ліцензійні умови у частині, що стосується суб`єктів господарювання, які провадять діяльність з надання послуг з фінансового лізингу, надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, надання гарантій та поручительств, надання послуг факторингу та довірчого управління фінансовими активами та внесені до дня набрання чинності цією постановою до Державного реєстру фінансових установ або реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, застосовуються через шість місяців з дня набрання чинності цією постановою. Отже для відповідача, як суб`єкта господарювання, який був внесений до реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги (що підтверджується наявною в матеріалах справи копією довідки про взяття на облік серії ФЛ № 513, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 08.10.2013 року), Ліцензійні умови почали застосовуватися через шість місяців після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 913 від 07.12.2016 року. Таким чином, станом на дату укладення спірного договору фінансового лізингу відповідач не повинен був мати відповідну ліцензію, а право відповідача на надання послуг із фінансового лізингу підтверджувалось довідкою про взяття на облік серії ФЛ № 513, виданою 08.10.2013 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (копія наявна в матеріалах справи), як це передбачено п. 2.1 Положення № 21. За вказаних обставин твердження позивача про вчинення відповідачем правочину без відповідного дозволу (ліцензії) є декларативним та не приймається судом до уваги. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки судом встановлено недійсність договору фінансового лізингу № 002770 від 18.08.2015 року, суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача сплаченої позивачем суми у розмірі 33 800,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, судовий збір у розмірі 640,00 грн., сплачений позивачем відповідно до квитанції № 0.0.814008324.1 від 24.07.2017 року, підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача.

Outcome: approved