Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

26.05.2020 [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що позивач є власником житлового будинку, а саме: будинком [ADDRESS] . Відповідач була зареєстрована в будинку за добровільною згодою позивача, оскільки сторони зареєстрували шлюб. 13.12.2018 шлюб між сторонами було розірвано Зміївським районним судом Харківської області. З червня 2018 року відповідач мешкає за іншою адресою разом із дітьми. У добровільному порядку відповідач не бажає знятись з реєстрації, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Учасники справи в судове засідання не з`явились. Позивач у поданій заяві підтримав позов. Розгляд справи просив провести без його участі, на фіксуванні судового процесу технічними засобами не наполягав. Проти ухвалення заочне рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином відповідно до пункту 2 частини 7 статті 128, частини 4 статті 129 Цивільного процесуального кодексу України. Причин неявки суду відповідач не повідомив, відзиву на позов не подав. Як вбачається з довідки Зміївського міського голови № 633/02-19 від 28.05.2020, адресою зареєстрованого місця проживання відповідачів є адреса: [ADDRESS] (а. с. 23). Відповідно до пункту 4 частини 8 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Оголошення про виклик відповідача розміщено з додержанням вимог, передбачених частиною 11 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно частини 1 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача, який повідомлялась належним чином, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з частиною 4 статті 223, частиною 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 05.10.2020 постановлено про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, дійшов до наступного висновку. З копії договору дарування ВРЛ №888315 від 07.07.2011 вбачається, що [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а. с. 7). Право власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав, виданого КП "Зміївське БТІ" від 19.07.2011 (а. с. 8). Копією домової книги про зареєстрованих осіб в буд. [ADDRESS] підтверджується факт реєстрації відповідача [PERSON] . Так само, факт реєстрації відповідача підтверджується довідкою про склад сім`ї від 06.03.2020 № 691 (а. с. 9 - 13, 14). З акту обстеження матеріально-побутових умов від 08.03.2020 виконавчого комітету Зміївської міської ради Харківської області вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Фактично [PERSON] з липня 2018 проживає за адресою: [ADDRESS] (а. с. 16). Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У зв`язку з тим, що в будинку [PERSON] зареєстрована відповідач, яка фактично там не проживає, позивач, не може повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та законом на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засаді суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною 1 статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Виходячи з вказаних положень Конституції України та Цивільного кодексу України, позивач, як власник майна має право безперешкодно користуватись своєю власністю та таке право гарантується державою. Тобто, у разі порушення права власника держава, зокрема, в особі судів, забезпечує захист права власності від порушень з боку іншої особи. Згідно з частиною 2 статті 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу відповідно до положень Цивільного кодексу України. У разі створення перешкод у користуванні власністю, позивач може звернутися до суду з вимогою про вчинення дій, необхідних для відновлення порушеного права власності, а саме усунути перешкоди у здійсненні позивачем права власності та визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Відповідно до статті 402 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що позивач є власником будинку, відповідач більше одного року не проживає без поважної причини за місцем своєї реєстрації, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування цим приміщенням. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З урахуванням позиції позивача, який не заявляв вимоги про стягнення з відповідача на свою користь судових витрат, відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, питання про розподіл судових витрат при ухваленні судового рішення не вирішувалось. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved