Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

24.09.2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом в якому просила суд: - визнати недійсним Договір іпотеки нерухомого майна, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 17.11.2015 р. та зареєстрованого в реєстрі під № 681; - скасувати записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію іпотеки №№ 12094490, 12094551, 12094597 щодо рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексні номери 26230768, 26230870, 26230950 від 17.11.2015 року, згідно Договору іпотеки нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою Вікторією Миколаївною 17 листопада 2015 року та зареєстрованого в реєстрі під № 681; - скасувати записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію обтяження №№ 12094424, 12094525, 12094575 щодо рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексні номери 26230673, 26230838, 26230916 від 17.11.2015 року, згідно Договору іпотеки нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою Вікторією Миколаївною 17 листопада 2015 року та зареєстрованого в реєстрі під №№ 682, 683, 684. В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що 11 серпня 2015 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено попередній договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] з земельною ділянкою, на якій розташований даний будинок. Згідно попереднього договору вона і [PERSON] зобов`язались в майбутньому в строк до 04 вересня 2016 року, укласти і належним чином оформити основний договір купівлі - продажу . Відповідно до п.2.2 зазначеного Договору позивач з відповідачем [PERSON] погодили ціну продажу вказаного житлового будинку у сумі 300 000 доларів США (еквівалент 2 415 000 гривен), при цьому також узгодили порядок розрахунків за Договором двома частинами , однак відповідач [PERSON] ухилився від нотаріального посвідчення попереднього договору купівлі-продажу будинку. Відтермінування укладення також основного договору купівлі-продажу було пов`язано з тим, що відповідач [PERSON] був зобов`язаний належним чином оформити право користування або право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, який підлягав продажі. На виконання п.2.3 Договору позивач , як покупець, у день підписання попереднього договору купівлі-продажу будинку сплатила відповідачу [PERSON] 2000 доларів США , про що свідчить власноруч написана ним розписка про отримання ним коштів. У зв`язку з ухиленням [PERSON] від виконання умов попереднього договору купівлі-продажу та його відмовою від повернення грошових коштів, я, [PERSON] звернулася до суду. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 серпня 2017 року у справі №509/4173/16-ц, що набрало законної сили , було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі 7560648 грн. 00 коп., три відсотка простроченої суми боргу у розмірі 41635 грн.35 коп. Згодом позивачу стало відомо, що у період дії попереднього договору купівлі-продажу будинку від 11 серпня 2015 року укладеного між нею та відповідачем [PERSON] , 17 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки спірного житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що складається з житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами літ. «А3», загальною площею 1555,0 кв.м., житловою площею 134,7 кв.м, прибудови літера «Б» загальною площею 33,66 кв.м. з розташуванням на двох земельних ділянках площею 0,2513 га та площею 0,1764 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В.М. Договір іпотеки було укладено нібито в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] за договором позики, який також було посвідчено нотаріусом 17 листопада 2015 року . Відповідно нотаріусом були вчинені записи у реєстрах та заборони за оспорюваним договором іпотеки . В подальшому на підставі іпотечного застереження у позасудовий спосіб спірний іпотечний будинок та земельні ділянки перейшли у власність [PERSON] . З тексту договору іпотеки вбачається, що 11 листопада 2015 року [PERSON] зареєстрував право власності на дві земельні ділянки, площею 0,2513 га та 0,1764 га, на яких розташований будинок, що був предметом попереднього договору купівлі - продажу. Проте замість того аби виконати умови попереднього договору купівлі-продажу від 11.08.2015 року, відповідач [PERSON] уклав з [PERSON] фіктивний договір позики та договір іпотеки, при цьому приховавши від позивача факт укладення договору іпотеки , при цьому отримав від позивача грошові кошти у розмірі 295 800 доларів США начебто за попереднім договором. На переконання позивача про фіктивність договору іпотеки від 17 листопада 2015 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] свідчить той факт , що при укладені іпотечного договору відповідач [PERSON] надав довідку №47 від 12.11.2015 року невстановленої форми , видану йому Громадською Організацією «Дружний» про те , що в спірному будинку ніхто не зареєстрований та не проживає. Зазначена інформація не відповідала дійсності , оскільки на час укладення договору іпотеки у будинку, який є предметом вказаного мною договору, фактично проживала сімя у складі [PERSON] , його дружини [PERSON] та їх двох малолітніх дітей . Як наслідок , під час укладення оспорюваного договору іпотеки не було враховано той факт , що зазначений вище будинок, господарчі будівлі та споруди , а також земельні ділянки належать [PERSON] , [PERSON] та їх дітям на праві спільної сумісної власності, а отже потрібна нотаріальна згода всіх власників нерухомості , що знайшло своє підтвердження у постанові Великої Палати Верхового Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 якою сформовану правову позицію щодо презумпції спільної власності . Факт проживання однією сім`єю та право власності [PERSON] та малолітніх дітей на половину переданого незаконно [PERSON] в іпотеку житлового будинку та земельних ділянок підтверджено також рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.07.2017 року по справі №509/1015/17, яке набрало законної сили. Правом видачі довідок , яку надав [PERSON] громадські організації не уповноважені , адже станом на листопад 2015 року відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та наказу МВС від 22.11.2012 № 1077 «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» лише органи Державної міграційної служби були уповноважені видавати довідки про реєстрацію місця проживання/місця перебування особи . Відповідно до п. 8.1.,8.8. зазначеного Порядку відомості про місце проживання/перебування/реєстрації особи та інші персональні дані особи надавалися адресно-довідковими підрозділами територіальних органів ДМС і підрозділами ДМС за запитами осіб, органів державної влади, підприємств, установ, організацій, закладів щодо доступу до персональних даних за формами, наведеними в додатках 18 та 21 до цього Порядку. У разі місцезнаходження житлового будинку/приміщення на території сільської ( селищної) ради довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб видаються жителям виконавчим комітетом відповідної сільської ( селищної) ради. Враховуючи, що будинок, який передавався в іпотеку , розташований за адресою: [ADDRESS] і структурно входить до меж Таїровської селищної ради , то надання довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб покладається саме на виконавчий орган Таїровської селищної ради. Відповідно громадські організації не є уповноваженими органами на видання таких довідок. Про фіктивність іпотечного договору на переконання позивача також свідчить той факт , що під час укладення оспорюваного договору відповідач [PERSON] достовірно знав про наявність у [PERSON] двох малолітніх дітей , їх проживання у вказаному вище будинку , користування ними будинком та іншими спорудами і земельними ділянками , оскільки зі слів очевидців [PERSON] був разом з [PERSON] у спірному домоволодіння , на його території і відповідно бачив [PERSON] та дітей на території та у будинку. Проте , відповідачі [PERSON] , [PERSON] , будучи обізнаними щодо права власності дружини та дітей на передані в іпотеку об`єкти , погодження органу опіки та піклування - Служби у справах дітей Овідіопольської РДА на укладання такого правочину , умисно не отримали. Нотаріус також діяла недобросовісно по відношенню до виконання своїх обов`язків при укладанні зазначеного договору , оскільки у наданому їй паспорті громадянина [PERSON] наявний запис в особливих відмітках його паспорту про те , що він є батьком двох дітей - [PERSON] та [PERSON] . Згідно ж з підпунктом 3.1 пункту 3 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, у редакції, чинній на час укладення [PERSON] та [PERSON] договору іпотеки спірного житлового будинку, у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири за участю малолітніх осіб, а також осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус зобов`язана перевірити наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких правочинів. Як наслідок , нотаріус не отримала відповідну інформацію (згоду ) від органу опіки та піклування та інших органів на укладення договору іпотеки та з порушенням вимог закону засвідчила фіктивний договір іпотеки укладений 17 листопада 2015 року між відповідачами. Фіктивність іпотечного договору між відповідачами підтверджується також матеріалами кримінального провадження №12017160380002106 від 7 жовтня 2017 року за фактом скоєння шахрайських дій , що розслідується слідчим Овідіопольського ВП Одеської області за моєю заявою та у якому позивач визнана потерпілою. Фіктивність іпотечного договору між відповідачами підтверджується також обставинами при яких його було укладено , а також наявністю у самому тексті договору неправдивої інформації. Так, спірний договір іпотеки був укладений відповідачами [PERSON] та [PERSON] у нічний час поза межами нотаріального округу , тобто не за місцем знаходження нерухомості . Інформація про укладення договору іпотеки внесена нотаріусом до відповідних Реєстрів близько 23 години. Також неправдива інформація зафіксована у розділі 3 пункту 3 договору про іпотеку від 17 листопада 2015 року , відповідно до якої [PERSON] , незважаючи на наявність зобов`язань перед мною за попереднім договором купівлі-продажу будинку від 15 серпня 2015 року , письмово підтвердив , що на предмет іпотеки відсутні жодні інші права та вимоги третіх осіб. За таких обставин , позивач стверджує , що договір іпотеки між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено 17 листопада 2015 року навмисно для невиконання [PERSON] перед позивачем зобов`язань за попереднім договором купівлі-продажу. Враховуючи , що укладені [PERSON] з позивачем договір куплі-продажу і з [PERSON] договір іпотеки стосується одного і того ж об`єкту нерухомості і земельних ділянок, рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 серпня 2017 року у справі №509/4173/16-ц , що набрало законної сили , позов позивача до [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі 7560648 грн. 00 коп., три відсотка простроченої суми боргу у розмірі 41635 грн.35 коп. задоволено, але заборгованість [PERSON] перед позивачем не погашена через неможливість накладення стягнення на спірний будинок та земельні ділянки , то за таких обставин, у позивача є всі правові підстави для звернення з позовними вимогами до відповідачів про визнання договору іпотеки від 17 листопада 2015 року фіктивним та недійсним. 10 жовтня 2018 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області відкрито провадження у справі. Позивач в судове засідання не зявилась, але звернулась до суду з заявою, відповідно до якої позов підтримала та просила справу розглядати у її відсутність.. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду відзив на позовну заяву в якому повідомив, що 11 серпня 2015 року між ним та позивачем [PERSON] було укладено попередній договір купівлі - продажу належного моїй сімї житлового будинку [ADDRESS] з земельною ділянкою, на якій розташований даний будинок. Цей попередній договір вони збирались завірити нотаріально , але він це зробити не зміг т.я. займався оформленням права власності на земельні ділянки, на яких побудований будинок, який підлягав продажі. Відповідно до попереднього договору він і [PERSON] домовились , що у строк до 04 вересня 2016 року, укладуть і належним чином оформилять основний договір купівлі - продажу . За попереднім договором він отримав від [PERSON] 2000 доларів США у той же день , а потім ще 295 800 доларів США. Тобто від [PERSON] він отримав всю суму за будинок і земельну ділянку, про що написав розписку. Розписку написав , що отримав гроші у борг , але насправді ці гроші він отримав за продажу будинку і якби він переоформив на позивача будинок та передав його їй у власність , то у позивача не було б до нього матеріальних претензій. Проте з його вини це не сталося . Він без повідомлення дружини та [PERSON] , 17 листопада 2015 року із [PERSON] уклав договір іпотеки підлягавшого продажі житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою Вікторією Миколаївною . Про те , що цей будинок ним виставлявся на продажу знав [PERSON] , але це не вплинуло на те , що вони з ним уклали договори позики та іпотеки. Сама процедура укладання договорів з [PERSON] проходила у нічний час і фактично він текст самих договорів не читав , а лише підписав. Крім того , у договорі позики вказана суму яку він реально від [PERSON] не отримував і як результат дружина та діти не знали про цю угоду і не розпоряджалися грошима зазначеними у договорі позики з [PERSON] . Про те , що на укладання мною договору іпотеки потрібна нотаріальна згода дружини та органу опіки та піклування Овідіопольської РДА він не знав , а нотаріус та [PERSON] йому про це не повідомили. Підтверджує , що своєю поведінкою фактично підвів позивача [PERSON] як покупця по договору купівлі-продажу та на даний час не відмовляється від виконання своїх зобов`язань перед позивачем , з вимогами погоджується. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Богданова В.М. в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Ознайомившись з позовом та відзивом на нього, дослідивши надані суду письмові докази, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав. У відповідності зі ст.3 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами по справі, 11 серпня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено попередній договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] з земельною ділянкою, на якій розташований даний будинок. Згідно попереднього договору сторони зобов`язались в майбутньому в строк до 04 вересня 2016 року, укласти і належним чином оформити основний договір купівлі - продажу . За попереднім договором [PERSON] отримав від [PERSON] 2000 доларів США у день укладання попереднього договору , а потім ще 295 800 доларів США, тобто всю суму за будинок і земельну ділянку, про що написав позивачу розписки у присутності свідків. У подальшому відповідач [PERSON] всіляко ухилявся від нотаріального посвідчення попереднього договору купівлі-продажу будинку, пов`язуючи відтермінування укладення основного договору купівлі-продажу необхідністю оформлення документів на право користування або право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, який підлягав продажі. У період дії попереднього договору купівлі-продажу будинку від 11 серпня 2015 року укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON] , 17 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки спірного житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що складається з житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами літ. «А3», загальною площею 1555,0 кв.м., житловою площею 134,7 кв.м, прибудови літера «Б» загальною площею 33,66 кв.м. з розташуванням на двох земельних ділянках площею 0,2513 га та площею 0,1764 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В.М. Договір іпотеки було укладено нібито в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] за договором позики, який також було посвідчено нотаріусом 17 листопада 2015 року . Відповідно нотаріусом були вчинені записи у реєстрах та заборони за оспорюваним договором іпотеки . В подальшому на підставі іпотечного застереження у позасудовий спосіб спірний іпотечний будинок та земельні ділянки перейшли у власність відповідача [PERSON] . Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 серпня 2017 року у справі №509/4173/16-ц, що набрало законної сили , було задоволено позов позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі 7560648 грн. 00 коп., три відсотка простроченої суми боргу у розмірі 41635 грн.35 коп. Ці обставини визнані сторонами, а тому не підлягають доказуванню. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Згідно ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку в майбутньому укласти договір (основний) на умовах, встановлених попереднім договором. Схоже правило існує і в підприємницькому середовищі - згідно з попереднім договором, суб`єкт господарювання зобов`язується у певний строк, але не пізніше року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний договір на умовах, передбачених попереднім договором (ст.182 Господарського кодексу України). Таким чином, попередній договір породжує у сторін обов`язок укласти відповідний основний договір в майбутньому. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що «доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі №306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, для відступу від яких Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) не знайшла підстав . Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, переслідує протизаконну мету, а саме уникнення звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу та свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином. За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Крім того, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором , внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник розпорядився майном( у моєму випадку передав в іпотеку) , реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. На підставі належних та допустимих доказів судом встановлено , що відповідач [PERSON] , після укладення попереднього договору купівлі-продажу, зобов`язався продати житловий будинок на користь позивача [PERSON] . Укладення саме попереднього договору купівлі - продажу було пов`язано з тим, що продавцю був необхідний час для належного оформлення права власності на земельну ділянку, на якій був розташований житловий будинок. Проте , 11 листопада 2015 року зареєструвавши за собою право власності на земельні ділянки, замість того аби виконати свої зобов`язання щодо укладення основного договору купівлі - продажу перед позивачем, відповідач [PERSON] отримавши від позивача всі грошові кошти за продаж будинку, навмисно уклав фіктивний договір позики та передав житловий будинок в іпотеку [PERSON] , при цьому вводячи в оману позивача. Враховуючи те, що передача відповідачем [PERSON] нерухомості в іпотеку відбулася з порушенням вимог закону, суд встановив, що оспорюваний договір іпотеки не відповідає вимогам статті 203 ЦК України та є фіктивним, а тому відповідно до статті 234 ЦК України підлягає визнанню недійсним, як такий, що порушує майнові права позивача. Відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, рішення суду про скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав вже є підставою для внесення запису про скасування державної реєстрації таких прав. У разі визнання договору іпотеки недійсним, підлягають скасуванню й записи у державному реєстрі, які були внесені на підставі недійсного договору. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, спірний договір - визнанню недійсним, записи в реєстрах та заборони по спірному договору - скасуванню.

Outcome: approved