Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

24 червня 2014 року до суду звернувся [PERSON] з позовом, яким просить стягнути з Державного казначейства України на відшкодування моральної шкоди 20 068 гривень за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання їх в безспірному порядку на його користь з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 30 вересня 2012 року відносно нього була порушена кримінальна справа за ч. 1 ст. 190 КК України. 8 жовтня 2012 року слідчим Варвинського РВ УМВС йому було обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, а через тиждень - винесено постанову про притягнення в якості обвинуваченого. 17 лютого 2014 року кримінальне провадження було закрито у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ст. 358 КК України, а обраний запобіжний захід у виді підписки про невиїзд було скасовано, а тому на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди. Враховуючи, що з моменту порушення кримінальної справи і до моменту її закриття минуло 1 рік 4 місяці і 17 днів і цей період виявився найважчим у житті позивача, оскільки його життя перетворилося на суцільні допити в міліції та суді, що порушували його нормальні життєві зв'язки та обмежували можливість реалізувати права та інтереси щодо організації життя, а в результаті взятої з нього підписки про невиїзд він був позбавлений можливості кудись поїхати на відпочинок, позивач оцінює моральну шкоду у розмірі 20 068 гривень. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги уточнив, просить стягнути з Державної казначейської служби України на користь [PERSON] 20 068 грн. моральної шкоди. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 16). Представник прокуратури Чернігівської області Пуць Т.М. позов не визнала та пояснила, що будь-яких слідчих дій прокуратурою області у кримінальному провадженні не проводилося, дії прокуратури неправомірними не визнавалися. У ході досудового розслідування відносно позивача взагалі не застосовувалося незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного затримання чи незаконного застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Таким чином, підстави для відшкодування [PERSON] моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України відсутні. Більше того, прокурор послалася на те, у відповідності до ст. 214 КПК України слідчий зобов'язаний невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається. Крім того, після повернення справи для проведення додаткового розслідування, тобто з 7 грудня 2012 року по момент закриття кримінального провадження, - 17 лютого 2014 року, жодних слідчих дій з [PERSON] не вчинялося. Прокурор Пуць Т.М., посилаючись на необґрунтованість заявленого позову, недоведеність факту заподіяння моральної шкоди та підстав для її стягнення, просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], прокурора Пуць Т.М. та дослідивши матеріали справи, матеріали кримінального провадження по обвинуваченню [PERSON] за ст. 358 КК України, суд вважає, що позов слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що 30 вересня 2012 року старшим слідчим Варвинського РВ УМВС України в Чернігівській області Дейнекою В.П. було порушено кримінальну справу за ч. 1 ст. 190 КК України відносно [PERSON] (а.с. 1 кримінального провадження). 8 жовтня 2012 року слідчим Варвинського РВ УМВС відносно [PERSON] було обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд (а.с. 33 кримінального провадження). Після проведення досудового розслідування справа була направлена до суду, де 3 грудня 2012 року в ході судового розгляду обвинувачення [PERSON] з ч. 1 ст. 190 КК України було змінено на ч. 4 ст. 358 КК України (а.с. 93-94 кримінального провадження). Постановою Варвинського районного суду Чернігівської області від 7 грудня 2012 року кримінальна справа по обвинуваченню [PERSON] за ч. 4 ст. 358 КК України була направлена прокурору Варвинського району Чернігівської області для проведення додаткового розслідування (а.с. 106-107 кримінального провадження). 27 грудня 2012 року, у зв'язку з набранням чинності нового КПК України, повідомлення про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 40). 17 лютого 2014 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12012260100000031 від 27 грудня 2012 року за ст. 358 КК України було закрито у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] складу злочину, передбаченого ст. 358 КК України. Обраний запобіжний захід у виді підписки про невиїзд було скасовано (а.с. 143-145 кримінального провадження). Статтею 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування; їх посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України, на яку як на одну з підстав позову посилається позивач [PERSON], шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. В частині 2 вказаної статті зазначено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Зокрема Закон передбачає відшкодування моральної шкоди (ст. 3). Відповідно до положень ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів Державного бюджету у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У спорах про відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди, згідно з якою саме відповідач доводить відсутність своєї вини у завданні шкоди. Суд вважає, що сторона позивача довела заподіяння позивачу моральної шкоди. Частинами 2 та 3 ст. 13 Закону встановлено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться відповідно до розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. В п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз'яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» в липні 2014 року мінімальна заробітна плата складає 1218 гривень. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що на протязі тривалого часу позивач був обмежений у своїх правах та свободах вільно пересуватися, оскільки відносно нього був обраний запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, що позбавило можливості вести звичний спосіб життя. Зокрема, запобіжний захід у виді підписки про невиїзд слідчим було обрано 8 жовтня 2012 року, яким покладено в обов'язок позивачеві не відлучатися без дозволу органів міліції, слідчого, прокурора та суду з місця проживання, з'являтися по першому їх виклику та попереджено на випадок порушення даної підписки про зміну запобіжного заходу на більш сувору (а.с. 34 кримінального провадження). Цей запобіжний захід було скасовано постановою слідчого 17 лютого 2014 року (а.с. 5-6). Згідно п. 9 Перехідних положень КПК України 2012 року, запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Посилання представника відповідача Пуць Т.М. на те, що позивачу не була заподіяна моральна шкода, оскільки після повернення справи для проведення додаткового розслідування, тобто з 7 грудня 2012 року по момент закриття кримінального провадження, - 17 лютого 2014 року, жодних слідчих дій з [PERSON] не вчинялося, є безпідставним. Вже сам факт кримінального переслідування позивача на протязі тривалого часу призвів до порушень його нормальних життєвих зв'язків та змусив вживати додаткові заходи щодо організації свого життя, вишукувати адвокатів, терпіти щоденну морально-психологічну напругу, бути під обтяженням заборони вільного пересування, визначеного постановою слідчого про обрання запобіжного заходу, що підтверджується наведеними вище доказами. З матеріалів справи вбачається, що позивач перебував під слідством та судом з 30 вересня 2012 року по 17 лютого 2014 року, тобто 1 рік 4 місяці і 17 днів. Таким чином, виходячи з принципів поміркованості, розумності та справедливості, а також з мінімального розміру, встановленого ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду", беручи до уваги те, відшкодування має бути не більше, аніж достатнім для розумного задоволення потреб особи і не повинен призводити до її збагачення, суд вважає за можливе стягнути на користь позивача моральну шкоду в сумі 20 068 грн. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 88 ЦК України, а саме їх слід віднести за рахунок держави.

Outcome: approved