Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

28.05.2020 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «ПІВДЕНДІПРОШАХТ», у якому просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з 12.07.2018 по 11.11.2019 в розмірі 74 901,69 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 19.09.1984 на підставі Наказу№160К від 19.09.1984 її було прийнято на роботу до ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт». Наказом № 19к від 27.02.2018 позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст.36 КЗпП України. При звільненні з нею не був проведений повний розрахунок, внаслідок чого [PERSON] звернулась до суду за захистом свого права, і рішенням суду з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість по заробітній платі з серпня 2017 року до часу звільнення в розмірі 15830 грн.59коп., та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 20693 грн.56коп. (за період 27.02.2018по 10.07.2018), На виконання вказаного рішення позивачем були отримані виконавчі листи, та пред`явлені до примусового виконання до Київського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області, за яким відкрито виконавче провадження. Заборгованість по виплаті заробітної плати була повністю погашена 12.11.2019, тому позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з 12.07.2018 по 11.11.2019, виходячи з розміру середньоденного заробітку 224грн. 93коп. Розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні дорівнює 333дн*224 грн.93коп = 74901грн. 69 коп. На підставі викладеного позивач була вимушена звернутись до суду з даним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.05.2020 справа передана для розгляду судді Колесник С.А. 29.05.2020 ухвалою Київського районного суду м. Харкова позовна заява залишена без руху та позивачу надано термін для усунення недоліків. 02.07.2020 позивач отримала копію ухвали, про що свідчить власноручний підпис на супровідному листі, що знаходиться у матеріалах справи та цієї ж дати, на виконання ухвали від 29.05.2020, подала до канцелярії суду оригінал квитанції про сплату судового збору. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 06.07.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явилась, подала до суду заяви про проведення розгляду справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судових засідань повідомлявся належним чином шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження з копією позовної заяви та доданих до неї документів та шляхом направлення судових повісток про виклик у судове засідання за місцем знаходження юридичної особи, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Відповідно до ухвали суду від 01.09.2020, враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗПП України). Судом встановлені наступні фактичні обставини. На підставі Наказу №160к від 19.09.1984 [PERSON] було прийнято на роботу до інституту «ПІВДЕНДІПРОШАХТ» (а.с.17). Згідно наказу Міністерства вугільної промисловості України №534 від 20.12.2010 інститут «Південдіпрошахт» перетворено в Державне підприємство «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «ПІВДЕНДІПРОШАХТ». На підставі Наказу №19к від 27.02.2018 [PERSON] звільнена з посади за згодою сторін (а.с.20). Заочним рішенням Київського районного суду м.Харкова від 12.07.2018 справі №640/5249/18 позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «ПІВДЕНДІПРОШАХТ» задоволено, стягнуто з відповідача на окристь [PERSON] заборгованість із заробітної плати в розмірі 15830,59 грн., середній заробіток за весь час затримки проведення остаточного розрахунку в розмірі 20693,56 грн. (а.с.8-9). Отже, судом встановлено, що між сторонами склались спірні правовідносини в частині своєчасного розрахунку при звільненні працівника. 12.11.2019 державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Форсюк К.А. винесено постанови про закінчення виконавчого провадження зі стягнення з ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «ПІВДЕНДІПРОШАХТ» на користь [PERSON] 20693,56 грн. та 15830,59 грн., у зв`язку з проведеням розрахунків (а.с.4-5, 6-7). Згідно наданої Довідки ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «ПІВДЕНДІПРОШАХТ» від 21.02.2018 №28/33-39, середня зарплата [PERSON] складає 224,93 грн. в день. Відповідачем не надано жодних доказів на спростування викладеного позивачем. Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, та надані позивачем розрахунки, суд приходить до висновку, що зроблені позивачем розрахунки заборгованості є обгрунтованими, та підстав їм не довіряти у суду не має. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Згідно ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною шостою статті 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Також, Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що при звільненні позивача з роботи з нею не були проведені всі розрахунки. Згідно з розрахунками позивача, підстав не довіряти яким у суду немає, проведеними згідно з п. 2 Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року, середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці перед звільненням складає 224 грн. 93 коп. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.1999, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Оскільки позивач була звільнена 27.02.2018, заочним рішенням суду від 12.07.2018 стягнуто з відповідача середній заробіток за весь час затримки проведення остаточного розрахунку за період з 27.02.2018 по 10.07.2018, виконавче провадження було закінчено 12.11.2019, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні (333 дні*224,93 грн. середньоденного заробітку) за період з 12.07.2018 по 11.11.2019 включно у розмірі 74 901 грн. 69 коп. Також суд враховує вимоги п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст..141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved