Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Закарпатської філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 17\~461, 64 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що він працював в Закарпатській філії Державного підприємства Центр державного земельного кадастру на посаді геодезиста І категорії відділу топографо-геодезичних та картографічних робіт у період з 17.09.2012 року по 04.04.2016 рік. Наказом Закарпатської філії Державного підприємства Центр державного земельного кадастру № 37-к від 04 квітня 2016 р. [PERSON] звільнено з посади геодезиста І категорії відділу топографо-геодезичних та картографічних робіт на підставі п.З ст. 38 КЗпП України , з 04.04.2016 року, Однак, станом на момент звільнення з ним не було проведено повного розрахунку, у зв`язку з чим [PERSON] звернувся до суду. Відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12.07.2017 року по справі №308/9160/16-ц, яке набрало законної сили відповідно до ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 13 грудня 2017 року, позов [PERSON] до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Закарпатської філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» задоволено частково, а саме стягнено з Державного підприємства Центр державного земельного кадастру в особі Закарпатської філії Державного підприємства Центр державного \~ \~ \~ \~ земельного кадастру суму заборгованості в розмірі 23 846,66 грн., з яких: заборгованість з заробітної плати, що виникла на день звільнення 04.04.2016 року в розмірі 14 527, 63 грн.; суму індексації заробітної плати - 3019,22 грн.; суму відпускних - 5271,33 грн.; суму компенсації відпустки - 1028,48грн., а також суму вихідної допомоги в розмірі 3556,08 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 11 506 гривень 18 копійок. Вказує, що даним рішенням суду з відповідача стягнено заборгованість по заробітній платі та інших виплат за період з 05.04.2016 року по 19.01.2017 року Також зазначає, що згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12.07.2017 року, яке набрало законної сили встановлено, що в день звільнення 04.04.2016 року відповідач повинен був виплатити йому суму заборгованості в розмірі 23846,66 грн., з яких: заборгованість з заробітної плати, що виникла на день звільнення 04.04.2016 року в розмірі 14527,63 грн.; сума індексації заробітної плати 3019,22 грн.; сума відпускних 5271,33 грн.; сума компенсації відпустки 1028,48 грн., а також суму вихідної допомоги в розмірі 3556,08, тобто в загальному 27402,74 грн., чого зроблено не було. Сума, яка повинна була бути виплачена йому підприємством в день звільнення була сплачена відповідачем наступним чином: 10.11.2017 р. 23 846,66 грн., що підтверджується випискою по рахунку від 13.11.2017 року 18.12.2017 р.- 1274,62 грн., що підтверджується випискою по рахунку від 18.12.2017 року. Однак, несплаченою залишилася сума, яка повинна булла надійти від підприємства в день звільнення, а саме 2281,46 грн., яка була стягнута органом ДВС і повністю перерахована 04.04.2018 року разом із сумою 11506,18 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку пр звільненні за період з 05.04.2016 року по 19.01.2017 року, що підтверджується листом ДВС та довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк». Позивач уважає, що таким чином повний, остаточний розрахунок з ним з виплати всіх сум, що повинні були бути виплачені підприємством у день звільнення був проведений 04.04.2018 року, а тому, посилаючись на норми ст. ст. 116,117 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.01.2017 року по 03.04.2018 року в розмірі 17461,64 грн. Відповідачем поданий відзив на позовну заяву згідно якого відповідач просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що днем повного фактичного розрахунку є 10.11.2017 року, оскільки вихідна допомога при звільненні не входить до складу заробітної плати, відповідно до ст 2 Закону України «Про оплату праці», а також на те, що після ухвалення судом рішення від 12.07.2017 року по справі № 308/9160/16-ц між позивачем та Центром ДЗК виникають правовідносини як стягувача та боржника щодо виконання рішення суду, які регулюються Законом України «Про виконавче провадження» та не підпадають під дію ст. 117 КЗпП України. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили суд задовольнити позов. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила . Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, пояснення представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Згідно з ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Як встановлено по справі, позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем працюючи на посаді геодезиста І категорії відділу топографо-геодезичних та картографічних робіт Закарпатської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру». Згідно з наказом Закарпатської філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» № 37-к від 04 квітня 2016 р. [PERSON] звільнено з посади геодезиста І категорії відділу топографо-геодезичних та картографічних робіт на підставі п.3 ст. 38 КЗпП України , 04.04.2016 року. Однак, станом на момент звільнення з позивачем не було проведено повного розрахунку, у зв`язку з чим [PERSON] звернувся до суду. Згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12.07.2017 року по справі №308/9160/16-ц, яке набрало законної сили відповідно до ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 13 грудня 2017 року, позов [PERSON] до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Закарпатської філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» задоволено частково, а саме стягнено з Державного підприємства Центр державного земельного кадастру в особі Закарпатської філії Державного підприємства \~ \~ \~ \~Центр державного \~ \~ \~ \~земельного кадастру суму заборгованості в розмірі 23 846,66 грн., з яких: заборгованість з заробітної плати, що виникла на день звільнення 04.04.2016 року в розмірі 14 527, 63 грн.; суму індексації заробітної плати - 3019,22 грн.; суму відпускних - 5271,33 грн.; суму компенсації відпустки - 1028,48 грн., а також суму вихідної допомоги в розмірі 3556,08 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 11506,18 грн. Як убачається з вказаного рішення суду, з відповідача стягнено заборгованість по заробітній платі та інших виплат за період з 05.04.2016 року по 19.01.2017 року Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. В той же час, як встановлено судом, вищевказані суми належні до сплати позивачеві. Були сплачені останньому наступним чином: - 10.11.2017 23 846,66 грн., що підтверджується випискою по рахунку, виданої АБ «Укргазбанк» 13.11.2017 грн. та підтверджується відповідачем у відзиві; - 18.12.2017 - 1274,62 грн., що підтверджується випискою по рахунку, виданої АБ «Укргазбанк» 18.12.2017 грн., та підтверджується відповідачем у відзиві; - 04.04.2018 - 2281, 46 грн. - залишок вихідної допомоги, який був перерахований разом із сумою 11506,18 грн. (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 05.04.2016 року по 19.01.2017 року) органом ДВС, що підтверджується випискою по рахунку та підтверджується відповідачем у відзиві. Отже, з огляду на наведене, в день звільнення відповідач не провів розрахунок із позивачем у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, не було його проведено і після винесення рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12.07.2017 року по справі №308/9160/16-ц і вказані обставини сторонами в судовому засіданні не оспорювались. Особи, винні в порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством (ст. 265 КЗпП України). Відповідно до положення ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищаеться законом. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України№ 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13). Крім того, Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Також аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Оскільки, згідно з рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області по справі №308/9160/16-ц було стягнуто на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.04.2016 року по 19.01.2017 року, а днем фактичного розрахунку є 04.04.2018 року, з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.01.2017 року по 03.04.2018 року. Твердження відповідача про те, що вихідна допомога при звільненні не входить до складу заробітної плати, посилаючись на ст 2 Закону України «Про оплату праці», а відтак, у відповідача не виник обов`язок її виплати в день звільнення, у зв`язку з чим, відповідач вважає, що ним проведений повний фактичний розрахунок з позивачем 10.11.2017 року, не береться судом до уваги, виходячи з наступного: Вихідна допомога це виплата, передбачена ст. 44 КЗпП і вона виплачується працівникові працедавцем при припиненні трудового договору. Статтею 116 КЗпП визначені строки розрахунку при звільненні: При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У частині другій статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність (Постанова Верховного Суду від 12.04.2018. по справі № К/9901/16797/18 817/925/14). Крім того, в ухвалі Верховного Суду України від 3 березня 2017 року у справі №212/6649/15-ц предметом спору є, зокрема, стягнення невиплаченої вихідної допомоги під час розрахунку при звільненні, а у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі №6-1395цс16 - визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, грошової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію як наукового працівника та компенсації за вимушений прогул, де суди дійшли висновку, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Тобто, згідно ст.116 КЗпП виплата всіх сум, що належать від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.\~ Оскільки вихідна допомога це виплата, передбачена статтею 44 КЗпП, то вона також виплачується працівникові працедавцем при припиненні трудового договору в день звільнення. Статтею 116 КЗпП встановлено, що в день звільнення повинні бути виплачені всі суми, що належать від підприємства, установи, організації. І твердження відповідача, що вихідна допомога не є заробітною платою, не входить до структури заробітної плати, не мають абсолютно ніякого значення в цьому спорі. Адже вихідна допомога виплачується підприємством в якому працював працівник і важливо лише те, що вона так як і заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, тощо, повинна виплатитись в день звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать в день звільнення; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Також суд критично оцінює твердження відповідача про відсутність його вини в затримці повного розрахунку через виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області по справі №308/9160/16-ц органами ДВС, оскільки рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим до виконання на всій території України, і саме відповідач повинен був виконати його в строк. Узагальнюючи наведене, суд уважає, що представник відповідача в судовому засіданні, не довів відсутність вини власника або уповноваженого ним органу у невиплаті належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Порядок обчислення\~середньої заробітної\~плати,\~затверджений постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~08.02.1995р.\~№100\~з відповідними\~змінами та\~доповненнями. Крім того, відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області по справі №308/9160/16-ц визначено середній заробіток [PERSON] за час затримки розрахунку при звільнені, який складає 57 грн. 82 коп. Таким чином, враховуючи, що відповідачем повний фактичний розрахунок проведено 04.04.2018 року у відповідності до статтей 116, 117 КЗпПУ, з нього слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 20.01.2017 по 03.04.2018 року. Тобто, 302 робочих днів х 57,82 грн. = 17 461, 64 грн. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено, з відповідачів до державного бюджету слід стягнути судовий збір в сумі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved