Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

19.10.2017 позивач звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з даним позовом (а.с.2-5). Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували, однак, вони мають спільну дитину, [PERSON]. 01.02.2016 рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання їхньої спільної дитини у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку відповідача. Однак, відповідач жодної матеріальної допомоги позивачу на утримання дитини не надає. Дитина проживає разом з позивачем, в той час, як відповідач життям сина не цікавиться, не телефонує, не виявляв бажання з ним спілкуватись та приймати участь у його вихованні. Дитині вже шість років, батька він не пам'ятає, не має до нього жодних почуттів. Позивач повністю самостійно забезпечує дитину, виховує його, у них гарні і теплі сімейні стосунки. В зв'язку із чим, просила позбавити відповідача батьківських прав. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Представник третьої особи підтримала позовні вимоги позивача та просила задовольнити. Вислухавши доводи та пояснення позивача та представника третьої особи, враховуючи інтереси дитини, дослідивши в сукупності матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON], батьками дитини записано [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с.9). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01.02.2016 з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дитини, [PERSON] у розмірі 1/6 частини від всіх видів заробітку (доходів) щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с.10). Станом на 01.07.2017 відповідач має заборгованість зі сплати аліментів у сумі 7387,08 грн. (а.с.14). Згідно довідки обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив № 348» позивач та дитина проживають за однією адресою (а.с.11). Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконкому Самарської районної у місті Дніпрі радивід 06.10.2017 № 2-17/1434 є доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини, [PERSON], [INFO] (а.с. 12-13). Вищезазначені спірні правовідносини регулюються Сімейним кодексом України та Законом України «Про охорону дитинства». Статті 11, 12 ЗУ «Про охорону дитинства» визначають, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Статтею 150 СК України визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так, батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44 - ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 і ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом принципів 2, 4, 6, 7 Декларації прав дитини від 20.11.59, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Суспільство та органи публічної влади повинні докладати зусиль для сприяння реалізації зазначеного права. У той же час, ст. 164 СК України обумовлює підстави позбавлення батьківських прав. Так, мати, батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до положень ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. З огляду на викладене, повно, всебічно та об'єктивно з'ясувавши всі обставини, суд приходить до висновку, що відповідач свідомо ухиляється від виконання свої батьківських обов'язків та навмисно не виконує їх, що в відповідності до п. п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", є підставами для позбавлення батьківських прав. Обставин, які перешкоджали б відповідачу виконувати свої батьківські обов'язки не встановлено. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved