Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу №559 від 27.08.1997 року. Згідно даних домової книги, за вищевказаною адресою також зареєстрований гр. [PERSON], який за адресою реєстрації не проживає вже досить тривалий час, що в свою чергу підтверджується Актом від 31.07.2017 року, який підписаний мешканцями будинку №6, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Оплату комунальних платежів [PERSON] не здійснює, за житловим приміщенням не доглядає, власні речі відповідача в квартирі відсутні. Оскільки в [PERSON] існує необхідність оформити субсидію, останній звернувся до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради з проханням зняти з реєстрації місця проживання [PERSON], однак позивачу було відмовлено та запропоновано звернутися до суду з відповідною позовною заявою. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, позивач звернувся до суду з даним позовом у якому просив визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житлом в житловому будинку [ADDRESS], при цьому судові витрати позивач просить залишити за ним. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Крім того, позивач в судовому засіданні пояснив, що відповідач [PERSON] являється двоюрідним братом позивача, який за його проханням був зареєстрований в житловому будинку [ADDRESS], однак жодного дня за цією адресою не проживав та на даний час позивачу невідомо місце перебування відповідача. В ході розгляду справи судом було допитано в якості свідка [PERSON] - [PERSON], яка пояснила, що вона являється дружиною позивача - [PERSON], які спільно проживають за адресою: [ADDRESS]. Також свідок пояснила, що за вказаною адресою зареєстрований двоюрідний брат її чоловіка - [PERSON], однак в даній квартирі останній ніколи не проживав, комунальні платежі не сплачує, особисті речі відповідача в квартирі відсутні. Відповідач в судові засідання, призначені на 09.10.2017р. та 30.10.2017р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Конверти з повістками про виклик в судові засідання повернулися на адресу суду з відмітками відділення поштового зв'язку "за закінченням терміну зберігання" (а.с. 24-25, 31-32), що розцінюється судом як належне повідомлення особи про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до частини першої статті 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів статей 169, 224 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідачів в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача та його представника, свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до біржового контракту купівлі - продажу нерухомості №559 від 27.08.1997 року, [PERSON] (продавець) продала, а [PERSON] (покупець) купив квартиру №2, що складає 187/2500 частину будинковолодіння, загальною житловою площею 330,5 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 8) Згідно з довідкою №743 від 30.08.2017р. виданою Квартальним комітетом Асоціації органів самоорганізації населення м. Вінниці, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON], [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 4) При цьому, факт реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] підтверджується також домовою книгою для прописки (реєстрації) громадян. (а.с. 12) Однак, як вбачається з Акту про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні від 31 липня 2017 року, підписаного мешканцями будинку [ADDRESS]: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з 07.08.2012 року за вищевказаною адресою не проживає. (а.с. 5) Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що громадяни України мають право на житло. Разом з тим, частиною третьою статті 9 ЖК УРСР вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В той же час, згідно зі саттею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 ЦК України) Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В той же час, згідно з частииною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла (в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Судом встановлено, що позивач і відповідач не пов'язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов'язків, не є членами однієї сім'ї, відповідач не проживає в спірній квартирі з 2007 року. Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованим за адресою: [ADDRESS], чинить перешкоди власнику кваритири в користуванні своїм майном на власний розсуд. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоч і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Разом з тим, згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, власником квартири [ADDRESS], є позивач - [PERSON], який зареєстрований та проживає за вказаною адресою, тоді як відповідач - [PERSON] зареєстрований у вищевказаній квартирі, однак жилим приміщенням не користується з 2007 року. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з частиною першою статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житлом в житловому будинку [ADDRESS] є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. З урахуванням вимог статті 88 ЦПК України всі судові витрати понесені позивачем у справі, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Однак, оскільки позивач на відшкодуванні судових витрат не наполягає, суд вважає, що судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору необхідно залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: approved