Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] щодо дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зміну розмір аліментів, з 50 грн. щомісяця на кожну дитину з індексацією відповідно до закону, на 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з часу набрання судовим рішенням законної сили до [INFO] на утримання доньки [PERSON] , до [INFO] на утримання сина [PERSON] та до [INFO] на утримання сина [PERSON] та визнати [PERSON] особою, яка втратила користування житлом, розташованим у приміщенні будинку за адресою [ADDRESS] , яке належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу будинку від 27.09.2013 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 47881935228). В позовній заяві пояснив, що він та відповідачка є батьками дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Шлюб між ними розірваний на підставі заочного рішення від 24.10.2016 року. Цим же рішенням з відповідачки стягнуто аліменти на його користь на утримання дітей по 50 грн. на кожну дитину до досягнення ними повноліття. Крім цього, до укладення шлюбу з відповідачкою ним було придбано будинок з надвірними спорудами, по [ADDRESS] . Вони з відповідачкою та діти зареєстровані за вказаною адресою, однак [PERSON] з травня 2016 року з ним та дітьми не проживає, не зберігаються її особисті речі, вона добровільно виїхала з будинку, житлом не користується, до нього та дітей не приходить. З дітьми не спілкується, їх навчанням, життям, здоров`ям та розвитком не цікавиться. Діти перебувають на його матеріальному утриманні. Відповідачка свої батьківські обов`язки не виконує, перешкод для спілкування він не чинить, але відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків, тому він змушений звернутися до суду. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі та надали пояснення згідно позовної вимоги. Відповідачка повторно в судове засідання не з`явилася, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчить оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України від 27.11.2019 року. Представник третьої особи органу опіки і піклування Компаніївської селищної об`єднаної територіальної громади Кіровоградської області не заперечували проти задоволення позовної заяви. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона з позивачем є сусідами, проживають поруч навпроти один одного. Знає позивача близько 6 років, дружину [PERSON] бачила, останній раз коли найменшому сину було один рік, з тих пір більше не бачила. З 20.05.2015 року вона там не проживає, не приїжджає, не провідує дітей, діти взагалі її не знають. Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. В зв`язку з тим, що суд не має відомостей про причину неявки відповідача, який був повідомлений належним чином, і який про причини своєї неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності суду не надав, суд відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В зв`язку з тим, що позивач не заперечує проти розгляду справи по суті за відсутності відповідача, суд з його згоди ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. На виконання вимог п.2 ч.3 ст.265 Цивільного процесуального кодексу України суд зазначає заяви та клопотання, що подавались під час судового розгляду справи. Ухвалою суду від 11.10.2019 року відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 27.11.2019 року підготовче провадження по цивільній справ закрито та призначено до розгляду . Заслухавши думку учасників справи, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 09.12.2014 року, серії [NUMBER] від 12.08.2010 року та серії [NUMBER] від 22.05.2014 року, встановлено, що сторони є батьками дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 14-16). З копії свідоцтва про шлюб від 07.10.2014 року та заочного рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 24.10.2016 року встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 07.10.2014 року та рішенням суду його розірвано. (а.с.16-18). Згідно довідки від 01.10.2019 року за № 2204, виданої виконавчим комітетом Компаніївської селищної ради Кіровоградської області, акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного депутатом Компаніївської об`єднаної територіальної громади Вороним О.Л., встановлено, що діти проживають разом з [PERSON] і їм створено належні умови проживання. (а.с.19, 24) Довідкою комунального закладу «Компаніївське навчально-виховне об`єднання» Компаніївської селищної ради Кіровоградської області від 03.10.2019 року за № 200 встановлено, що [PERSON] є ученицею 7-Б класу. Вихованням та навчанням дитини займається тато [PERSON] , мама [PERSON] жодного разу до закладу освіти не приходила, ніколи не цікавилася умовами навчання своєї доньки. (а.с. 25). Довідкою комунального закладу «Компаніївське навчально-виховне об`єднання» Компаніївської селищної ради Кіровоградської області від 03.10.2019 року за № 201 встановлено, що [PERSON] є учнем 4-А класу. Вихованням та навчанням дитини займається тато [PERSON] , мама [PERSON] жодного разу до закладу освіти не приходила, ніколи не цікавилася умовами навчання свого сина. (а.с. 26). Довідкою комунального закладу «Компаніївське навчально-виховне об`єднання» Компаніївської селищної ради Кіровоградської області від 03.10.2019 року за № 203 встановлено, що [PERSON] є вихованкою гуртка «Сучасна хореографія» центру позашкільної освіти «Барви». Мама [PERSON] не цікавиться розвитком творчих здібностей дитини і не несе матеріальних витрат на придбання сценічних костюмів. (а.с. 27). Довідкою Компаніївського закладу дошкільної освіти № 2 «Колосок» за № 40 від 18.09.2019 року встановлено, що мама [PERSON] не приймає участь у вихованні сина і в дитячому садочку жодного разу не з`являлася. (а.с. 28). Згідно рішення засідання виконавчого комітету Компаніївської селищної ради Кіровоградської області за № 366 від 25.10.2019 року та висновку виконавчого комітету доцільно позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно її дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . (а.с. 41-43). Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно абз.2 п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 р. №3: ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Таким чином, виходячи із вищенаведеного [PERSON] є такою, що ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а отже в силу п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, має бути позбавлена батьківських прав. Заочним рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 24.10.2016 року стягнуто з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання дітей в розмірі по 50 грн. щомісячно на кожну дитину - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] починаючи з 04.08.2016р. і до [INFO] . до досягнення [PERSON] повноліття з індексацією відповідно до закону. Починаючи з 18.04.2025р. стягнуто аліменти з [PERSON] , [INFO] , громадянки України, на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання дітей в розмірі по 50 грн. щомісячно на кожну дитину - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] до досягнення повноліття [PERSON] [INFO] з індексацією відповідно до закону. Починаючи з 26.07.2028р. стягнуто з [PERSON] , [INFO] , громадянки України, на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 50 грн. щомісячно на утримання сина [PERSON] , [INFO] , до досягнення ним повноліття тобто до [INFO] . з індексацією відповідно до закону та видано виконавчий лист 15.11.2016 року. (а.с.17-18,30). Згідно розрахунку, виданого державним виконавцем встановлено, що [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів по виконавчому провадженню ВП 52911866 станом на 01.09.2019 року в сумі 6432,57 грн. (а.с.32). Також встановлено, що ухвалою Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 03.10.2018 року, за поданням державного виконавця Компаніївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Березу Т.В. оголошено в розшук. (а.с.31). Відповідачка ухиляється від покладеного на неї у відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України обов`язку утримувати дітей. На даний час потреби дітей зросли, і вказаний розмір аліментів не забезпечує їх належного розвитку. За змістом ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття, а згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З урахуванням положень статті 182 СК України щодо встановлення мінімального розміру аліментів відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання дітей у розмірі заявлених позовних вимог. Відповідно до ст. 192 ч. 1 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Оскільки розмір аліментів, який визначений рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 24.10.2016 року не може забезпечити гармонійний розвиток дітей, суд вважає за можливе змінити розмір аліментів з 50 грн. щомісячно на кожну дитину, на тверду грошову суму у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили до 17.04.2025 року на утримання доньки [PERSON] , до [INFO] на утримання сина [PERSON] та до [INFO] на утримання сина [PERSON] . Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У зв`язку з прийняттям цього рішення, виконавчий лист за № 391/577/16-ц рік, виданий на підставі рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 24.10.2016 року про стягнення з [PERSON] аліментів, втрачає чинність з дня набрання рішення законної сили. Таким чином, вимоги позивача про позбавлення батьківських прав [PERSON] та зміну розміру аліментів підлягають задоволенню. З приводу вимоги визнання [PERSON] особою, яка втратила користування житлом, розташованим у приміщенні будинку за адресою [ADDRESS] , яке належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу будинку від 27.09.2013 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 47881935228), суд приходить до висновку про задоволення позовної заяви в цій частині з наступних підстав. Відповідно до договору купівлі-продажу житлого будинку від 27.09.2013 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 10113958 від 27.09.2013 року, позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] та його право зареєстровано в реєстрі за № 2678676. (а.с.20-21). Згідно домової книги та адресної довідки Компаніївського районного сектору управління Державної Міграційної Служби України в Кіровоградській області від 15.11.2019 року [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 01.10.2013 року. (а.с.22-23, 57). Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного депутатом Компаніївської об`єднаної територіальної громади Вороним О.Л. та акту від 22.10.2019 року, встановлено, що за адресою [ADDRESS] проживають [PERSON] - голова сім`ї, [PERSON] - донька, [PERSON] - син, [PERSON] - син, [PERSON] - співмешканка позивача та [PERSON] - пасинок. (а.с. 24, 71). У відповідності до ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна вимога мається у ч.1 ст. ст.405 ЦК України, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч.1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. В ч.2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенн суду Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. Негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У справі, що розглядається, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та добросовісності дій позивача, котрий діє в інтересах малолітніх дітей, відносно яких мати, відповідач у справі, позбавляється батьківських прав. За таких обставин задоволення негаторного позову позивача є пропорційним заходом забезпечення права позивача, переслідує законну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, яке гарантує дотримання всіма членами суспільства прав позивача та його дітей, в інтересах яких, зокрема діє позивач [PERSON] . Як встановлено в судовому засіданні відповідачка добровільно не бажає знятися з реєстрації, з 2016 року в будинку не проживає і ним не користується. Позивач має намір звернутися до відповідного органу влади для нарахування йому субсидії на комунальні послуги чи державної соціальної допомоги, як сім`ї з дітьми. Тому суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідачку такою, що втратила право на користування житловим приміщенням житлового будинку по [ADDRESS] . Судові витрати понесені позивачем по сплаті судового збору в сумі 1536,80 грн. віднести за його рахунок. Згідно ст. ст. 133, 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимогу про зміну розміру аліментів в сумі 768,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved