Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

26.12.2019 позивач звернувся у суд з позовом до відповідача, у якому, просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 07.11.2019 року приватного нотаріуса Киїсвського міського нотаріального округу Легкобита Станіслава Олександровича, зареєстрованого в реєстрі за № 3141, про звернення стягнення на автомобіль марки «FORD» модель «TRANSIT CONNECT» реєстраційний номер [NUMBER] , який належить йому на праві власності та задоволення вимог, отриманих від реалізації автомобіля, також покласти судові витрати на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між сторонами кредитний договір у письмовій формі не укладався, що виключає безспірність заборгованості по ньому. Вважає, що за наявності ряду незаконних і несправедливих умов сума повернення «кредиту» за фактично неукладеним договором буде меншою, ніж за їх відсутності. Так як нотаріусу не було надано кредитний договір, оскільки такий сторонами не укладався, тому вважає, що такий виконавчий напис вчинений з порушенням діючого законодавства, а тому не підлягає виконанню Ухвалою від 27.12.2019 провадження у даній справі відкрито та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. 25.02.2020 представник відповідача подав відзив, в якому вказав, що підписаний позивачем паспорт кредиту містить умови укладеного ним кредитного договору, і заява разом із паспортом кредиту включно з його змінами та з умовами отримання кредитів та інших послуг Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» становить кредитний договір між сторонами. 25.01.2019 відповідачем було надіслано відповідь позивачу про відмову у задоволенні його претензії, яка була подана ним 30.07.2018. Вважає, що виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Легкобит Станіславом Олександровичем від 07.11.2019 є правомірним та належним, а вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими, неналежними, недостовірними та недостатніми. Тому просить відмовити в позові у повному обсязі. 04.03.2020 позивач подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що договір застави був укладений для забезпечення майбутнього кредитного договору, який фактично не був укладений з відповідачем у письмовій формі належним чином відповідно до вимог ст.13 ЗУ «Про захист прав споживачів». Вказав, що умови отримання кредиту не були ним підписані. Відсутність письмового кредитного договору, на його думку, свідчить про відсутність правовідносин між ним та відповідачем та спірність його заборгованості перед відповідачем. Тобто не можу бути забезпечення виконання виконання зобов`язань за кредитним договором, який не відбувся. Відповідно вважає, що виконавчий напис, який був вчинений на підставі неіснуючого договору є вчиненим неналежним чином. Також зазначив, що ні він, ні члени його сім`ї не отримували вимоги відповідача про усунення порушень від 20.02.2019. Однак відповідач не заперечив факту отримання його претензії в порядку досудового врегулювання спору. 09.04.2020 представник відповідача подав заяву про розгляд справи у його відсутності. 09.04.2020 проведено підготовче судове засідання, підготовче провадження закрито. 31.08.2020 та 01.09.2020 представник відповідача подав заяву про розгляд справи у його відсутності. 03.09.2020 розгляд справи відкладався для повторного виклику позивача, який не повідомив про причини неявки та не подав заяв та клопотань. 16.10.2020 позивач та представник відповідача подали заяви про розгляд справи у їх відсутності. Позивач підтримав позовну заяву, відповідач підтримав відзив. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ст.247 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Розгляд справи призначався на 16.10.2020.2020, повне судове рішення в порядку ч.6 ст.259 ЦПК України складено 26.10.2020. Розглянувши заяви сторін, оцінивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 26.01.2018 року між сторонами Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі - відповідач або ТОВ «ФК «ЦФР») та [PERSON] (далі - позивач) було укладено кредитний договір, шляхом підписання позивачем заяви №5852402583 від 26.01.2018 на отримання кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» (далі - кредитний договір). Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між [PERSON] та ТОВ «ФК «ЦФР» було укладено договір застави від 26.01.2018 (а.с.37). Відповідно до п.1.1 Договору застави, заставою забезпечується виконання усіх грошових зобов`язань позичальника, [PERSON] за кредитним договором, укладеним шляхом підписання позичальником заяви № 5852402583 від 26 січня 2018 року на отримання кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» як кредитодавця, а також відшкодування збитків та сплати пені і неустойки, що виникають з порушення позичальником умов зазначеного » Кредитного договору. Відповідно до п.1.2. Договору застави, заставодавець передає на забезпечення виконання позичальником зобов`язань за Кредитним договором належний йому на праві власності автомобіль марки FORD модель TRANSIT CONNECT, тип - ПАСАЖИРСЬКИЙ-В, 2003 року випуску, колір Білий, шасі № [NUMBER] , що зареєстрований Червоноградським ВРЕД ДАІ при ГУМВСУ у Львівській області 19 лютого 2013 року. 30.07.2018 позивачем було подано до відповідача претензію в порядку досудового врегулювання спору, в якій він просив визнати договір застави недійсним та надати пропозиції щодо подальшої долі грошових коштів, які були переказані відповідачем на його рахунок (а.с.43-44).Дана претензія була отримана відповідачем 16.12.2019. 25.01.2019 позивачу було адресовано відповідь відповідача, в якій повідомлено про наявність заборгованості за спірним кредитним договором, а також вказано, що у разі подальшого порушення ним умов кредитного договору кредитодавець буде змушений звернутись до органів нотаріату чи суду за захистом своїх законних прав та інтересів (а.с.45-56). 20.02.2019 відповідачем було надіслано позивачу вимогу № 88/19 про усунення порушень, відповідно до якої відповідач вимагав у позивача повернути заборгованість за кредитним договором у розмірі 134 000,14 грн. (а.с.47). Як вбачається із копії заяви №07/11-18 від 07.11.2019 відповідач звернувся до приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Легкобита С.О. із заявою про вчинення виконавчого напису. До вказаної заяви додано оригінал договору застави б/н від 26.01.2018, засвідчену копію кредитного договору № 5852402583 від 26.01.2018, засвідчені копії вимоги про дострокове повернення суми кредиту та процентів, та вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, розрахунок заборгованості, виписка нарахування пені та неустойки, копія довіреності представника (а.с.49). Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобитом Станіславом Олександровичем на підставі вище вказаної заяви було вчинено виконавчий напис від 17.11.2019 на договорі застави від 26.01.2018 (а.с.7). Відповідно до виконавчого напису, нотаріусом було запропоновано звернути стягнення з предмета застави за період з 02.03.2018 по 15.02.2019 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета застави було запропоновано задовольнити вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Центр фінансових рішень» у розмірі 136 500 грн, з яких: повернення кредиту - 93 650 грн; сума нарахованих та несплачених відсотків за користування кредитом - 27987 грн; сплата штрафу/пені - 12 362 грн.; витрати на вчинення виконавчого напису нотаріусом, відповідно до статті 31 Закону України «Про нотаріат» - 2 500 грн.. За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із ч.1 ст.1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. (ч.1 ст.39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом законодавства станом на час вчинення оскаржуваного виконавчого напису був, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012року №296/5 (далі - Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів передбачено в Законі України «Про нотаріат» та Порядку. Нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 18 ЦК України) Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 87 Закону України «Про нотаріат»). При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Отже вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Тому відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України "Про нотаріат"). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів. Тобто вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Як регламентовано ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. З огляду на викладене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує поки суд не встановить зворотного. Відповідно до абзацу 7 частини першої статті 89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника. У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року в справі № 6-887цс17 зроблено висновок, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності». У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19) зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Боржник має право на захист свого цивільного права в судовому порядку та може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172 (далі- Перелік) передбачено, що для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. В той же час у ч.1 ст.88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Аналогічна норма, як уже зазначалося вище, закріплена і у абзаці другому п.п.3.1 Порядку. Згідно з п.п.3.1-3.5 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі - Порядок) нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Отже, в основі вчинення вказаної нотаріальної дії лежить факт безспірності наявної заборгованості. Підсумовуючи вище викладене, процедура стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса складається із двох етапів: перший, підготовчий етап, який включає повідомлення боржника. Цей етап спрямований на забезпечення прав та інтересів боржника, якому має бути відомо, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса; другий етап - вчинення виконавчого напису, який полягає в подачі нотаріусу документів, що підтверджують безспірність вимог, в тому числі й повідомлення боржника (письмова вимоги про усунення порушення чи письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Недотримання одного із етапів процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Такий висновок зробив Верховний Суд в своїй ухвалі від 15.05.2020 у справі № 554/6777/17. Як вбачається з матеріалів справи, приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису відповідачем на підтвердження наявності заборгованості було подано наступні документи:оригінал договору застави б/н від 26.01.2018, засвідчену копію кредитного договору № 5852402583 від 26.01.2018, засвідчені копії вимоги про дострокове повернення суми кредиту та процентів, та вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, розрахунок заборгованості, виписка нарахування пені та неустойки, копія довіреності представника (а.с.49). Відповідачем до заяви про вчинення виконавчого напису не було додано оригінал кредитного договору, а лише засвідчена копія. В матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.48), згідно із яким неможливо встановити що саме було скероване відповідачем на адресу позивача та хто саме отримав дане поштове відправлення, оскільки в графі вручено зазначено лише прізвище « [PERSON] » без ініціалів, і позивач заперечив факт його отримання. Інших доказів отримання позивачем в передбачений законодавством строк письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором суду не надано. Кредитний договір між сторонами було укладено шляхом підписання заяви №5852402583 від 26.01.2018 на отримання кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР». Відповідно до п.2 даної заяви позивач, підписавши її, згодився з тим, що підписаний ним паспорт кредиту містить умови укладеного ним кредитного договору, і ця заява разом із паспортом кредиту (включно з його наступними змінами) та з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» становлять кредитний договір між ним та відповідачем (а.с.8). Однак, з матеріалів справи неможливо встановити, що представником кредитора нотаріусу було надано паспорт кредиту (включно з його наступними змінами) та умови отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР», які в сукупності складають зміст кредитного договору та в яких викладена необхідна для вчинення виконавчого напису інформація, зокрема щодо встановлення та розміру відсотків за користування кредитом, неустойки (штрафу, пені) тощо, а також чи надавався оригінал кредитного договору. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку Фінансова компанія). Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У вказаному випадку договірні правовідносини виникли між фінансовою компанією та фізичною особою - споживачем послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд приходить до висновку, що пересічний споживач банківських (фінансових) послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та умов отримання кредитів та інших послуг. Такі документи є значними за обсягом та потребують як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позивачем відповідач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими відповідач. Крім того, суд звертає увагу, що позивач звертався до відповідача з претензією щодо укладеного кредитного договору та заборгованості за ним, що свідчить обізнаність відповідача про наявність спору щодо даного договору. Враховуючи наведене, а також те, що позивач оспорював законність вимог відповідача щодо стягнення з нього заборгованості, законність вимог відповідача щодо розміру нарахувань, суд дійшов висновку, що заборгованість не є безспірною, про що було відомо відповідачу та не заперечувалось його представником у відзиві. За наведених обставин, суд дійшов висновку, що нотаріус вчинив виконавчий напис про стягнення заборгованості, не перевіривши, чи підпадає заявлена вимога під той вид заборгованості, про який ідеться в Переліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Тому спірний виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає до виконання з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, з відповідача в користь на користь держави слід стягнути 768,40 грн. судового збору відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved