Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

31 березня 2020 року представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить стягнути з нього заборгованість у сумі 19230 грн. 05 коп. за кредитним договором № б/н від 29 липня 2010 року, що складається із анкети - заяви позичальника про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг і Умов та правил надання банківських послуг. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем було укладено договір про надання кредиту, умови якого відповідачем не виконуються, в результаті чого виникла заборгованість, яку представник позивача просить стягнути. Ухвалою судді від 01 квітня 2020 року позов залишено без руху (а.с.88-89). Недоліки, зазначені в ухвалі, позивачем усунуто 14 квітня 2020 року. Ухвалою судді від 28 квітня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження за вказаним цивільним позовом, справу призначено до судового розгляду. (а.с. 166-167) Представник позивача в судове засідання не з`явився, клопотав про розгляд справи без його участі. Відповідач до судового засідання подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечував. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Виходячи зі змісту ч. 1, ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. 29 липня 2010 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] було укладено договір про надання кредиту № б/н, що складається з анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг і Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 1000 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а.с. 48, 49) Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердив свою згоду на те, що анкета-заява позичальника про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг і Умови та правила надання банківських послуг складає між ним та банком договір. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Судом встановлено, що банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідно до п. 2.1.1.5.1 Умов та правил надання банківських послуг, одним з обов`язків позичальника є погашення заборгованості за кредитом у строки та в розмірах, визначених договором. В судовому засіданні на підставі розрахунку заборгованості за договором, виписки по особовому рахунку відповідача, які не оспорюються відповідачем, встановлено, що договірні зобов`язання відповідачем порушуються, кредитні кошти та плату за користування ними у встановлені договором строки на рахунок кредитора він не вносить, в результаті чого станом на 12 березня 2020 року заборгованість за простроченим тілом кредиту складає 11488 грн. 45 коп., заборгованість за простроченими відсотками - 5268 грн. 52 коп., заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит - 1081 грн. 17 коп., заборгованість по штрафам - 500 грн. 00 коп. (фіксована частина) та 891 грн. 91 коп. (процентна складова), а всього - 19230 грн. 05 коп. (а.с. 92-95, 96-105, 106) Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З підстав ст. 611, ч. 2 ст. 1054, ч. 2 ст. 1050 ЦК України, позивач має право вимагати розірвання Кредитного договору та дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню, в межах заявлених позивачем сум заборгованостей. При цьому, ухвалюючи рішення у відповідності до приписів ч.4 ст.206 ЦПК України, суд переконався, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Судові витрати у справі розподіляються у відповідності з положеннями ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved