Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що в шлюбі з відповідачем перебуває з 09 лютого 2013 року, від шлюбу дітей не мають. Позивач також вказує, що між ним та відповідачем [PERSON] до укладення шлюбу у 2013 році також були шлюбні відносини, перший шлюб між ними було зареєстровано 31 грудня 2005 року. Однак зазначений шлюб було розірвано 28 квітня 2009 року. Позивач посилаючись на те, що вони з відповідачем мають різні погляди на сімейне життя, звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу. Розгляд справи здійснюється на підставі ст. 279 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, однак надіслав до суду заяву в якій просить справу розглядати без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач в судове засідання також не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Відзив на позов не надала. Представник відповідача адвокат Прядка В.М., що діє на підставі довіреності від 15 вересня 2020 року в судове засідання також не з`явився, на електронну адресу суду подав заяву, в якій повідомив про те, що в даний час перебуває на самоізоляції, оскільки перебував в прямому контакті з клієнтом, в якого підтверджено вірусне захворювання на COVID-19, відтак з метою проведення профілактичних заходів з недопущення поширення випадків короновірусної інфекції, просив про відкладення розгляду справи. Разом з тим, у відповідності до положень ст. 121 ЦПК України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Недотримання строків розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади. Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Заборона зловживання правом знайшла своє закріплення у статті 17 Конвенції, згідно якої жодне з положень Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Згідно з ст. 11 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII учасникам судового процесу на підставі рішення суду забезпечується можливість брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку, встановленому процесуальним законом. Разом з тим, представник відповідача, з метою забезпечення оперативності розгляду справи у розумні строки, не скористався правом участі в судовому засіданні в дистанційному режимі відеоконференції. Натомість представником відповідача на адресу суду неодноразово подаються заяви про відкладення розгляду справи, в зв`язку із зайнятістю в іншому процесі, наданням часу для формування правової позиції, перебування на самоізоляції. Представник відповідача адвокат Прядка В.М., заявляючи чергове клопотання про відкладення розгляду та повідомивши про перебування на самоізоляції, в зв`язку з тим, що контактував із клієнтом [PERSON] , в якого підтверджено вірусне захворювання на COVID-19, документів на підтвердження того, що станом на 09 листопада 2020 року він представляє інтереси даного клієнта не надав, а наданий ним договір про надання останньому юридичної допомоги датований 15 липня 2020 року. Слід також зазначити, що з метою забезпечення свого права на захист, відповідач має право укласти договір з іншим представником, однак таким правом не скористалась. Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та її представника. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній документів. Суд вивчивши та дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно із ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із повторного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 01 вересня 2020 року Смілянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), вбачається, що сторони з 09 лютого 2013 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що складено відповідний актовий запис № 17 (а.с.8). Частинами 3,4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, шлюб між сторонами фактично розпався, а сім`я носить формальний характер, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а тому суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін, відтак позов підлягає задоволенню. Згідно з ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З свідоцтва про шлюб вбачається, що відповідач при реєстрації шлюбу прізвище не змінювала, відтак після розірвання шлюбу зміні воно не підлягає. На стягненні судових витрат по справі позивач не наполягав. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved