Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

[PERSON] 07 березня 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що [INFO], не склавши заповіту, помер її чоловік [PERSON], який постійно проживав у [ADDRESS]. Спадкова справа після смерті [PERSON] заведена за № 7/2017 від 02 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О.С., спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] є вона - позивач, його дружина [PERSON] та їх діти - [PERSON] ([INFO]) і [PERSON] ([INFO]). Спадщина після смерті [PERSON] складається з належної спадкодавцю частки у праві власності на домоволодіння [ADDRESS], набутої на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 25 березня 1987 року Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3- 1303. Вони прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Після відкриття спадщини між співвласниками домоволодіння № 69 виник спір щодо розподілу часток у праві власності на вищезазначене домоволодіння, який був вирішений у судовому порядку. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2010 року у цивільній справі № 2-864/10, що набуло чинності 02 лютого 2010 року, позов [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР про визначення частки у домоволодінні, встановлення факту прийняття спадщини і визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину домоволодіння був задоволений. Відповідно зазначеного судового рішення: 1) визначені частки в домоволодінні [ADDRESS] та визнано, що [PERSON] і [PERSON] належить по 42/100 частини домоволодіння [ADDRESS] кожному; 2) встановлений факт прийняття [PERSON] і [PERSON] спадщини після смерті батька - [PERSON], померлого [INFO]; 3) визнано за [PERSON] і [PERSON] право власності по 14/100 частин домоволодіння [ADDRESS] за кожним у порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON], померлого [INFO]. Право власності [PERSON] та [PERSON] на 14/100 частин домоволодіння [ADDRESS] було зареєстровано за кожним з них 14 вересня 2012 року, що підтверджується доданою до позовної заяви копією витягу про державну реєстрацію прав серії СЕІ № 275654, виданого КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за № 35497374 від 14 вересня 2012 року. Згідно відповіді КП ДМБТІ ДОР за № 11471 від 28 серпня 2017 року станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] містяться відомості про право власності за: [PERSON] - 5/100 частки на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння від 03 лютого 1988 року, виданого Жовтневим РКГ на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради від 17 березня 1987 року за № 282, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного до реєстрової книги № 406 за реєстровим № 33; згідно рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради від 19 січня 1989 року за № 67 за [PERSON] затверджено 12/100 частки, але перереєстрація права власності в КП «ДМБТІ» ДОР не проводилась; [PERSON] та [PERSON] - 14/100 частки за кожним, на підставі рішення Жовтневого районного суду від 20 січня 2010 року, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 9648434; [PERSON] - 1/9 частки, [PERSON] - 1/3 частки на підставі договору купівлі - продажу від 25 березня 1987 року, посвідченого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-1303, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного до реєстрової книги № 406 за реєстровим № 33; згідно рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради від 19 січня 1989 року за № 67 за [PERSON] та [PERSON] затверджено 84/100 частки, але перереєстрація права власності в КП «ДМБТІ» ДОР не проводилась; згідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2010 року визначено за [PERSON] та за [PERSON] - 42/100 частки за кожним, але реєстрація рішення суду не проводилась; [PERSON] - 4/100 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21 квітня 2005 року, виданого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-973, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 9648434. Таким чином, станом на 31 грудня 2012 року розмір належної позивачу як спадкоємцю померлого чоловіка [PERSON] становив 14/100 частки у праві власності на домоволодіння [ADDRESS], що у цілому згідно складеному 13 квітня 2012 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради технічного паспорту складалось з житлового будинку (літ. «А-1») з прибудовою (літ. «а-1») та прибудовою (літ. «а 1 - 1) загальною площею 67.6 кв. м. та житловою площею 32.8 кв. м., літньої кухні (літ. «В») площею 24.8 кв. м., літньої кухні (літ. «в») площею 5.8 кв. м., сараю (літ. «Д») площею 10.1 кв. м., сараю (літ. «Е») площею 7.3 кв. м., вбиральні (літ. «Ж»), навісу (літ. «К»), ґанку (в1), споруди ( ворота, огорожа, сходи, хвіртки, цоколь, яма вигрібна), а також самовільно побудованих гаражу (літ. «З») площею 18.5 кв. м. та сараю (літ. «И») площею 4.0 кв. м.. На даний час позивач не може нотаріально оформити належну їй частину спадщини, оскільки, як випливає зі складеної приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О.С. постанови про відмову у здійсненні нотаріальної дії за № 21/02-31 від 01 лютого 2018 року, право власності на 42/100 частки домоволодіння [ADDRESS] за життя не було зареєстровано спадкодавцем [PERSON] Також треба враховувати ту обставину, що на даний час через неприязні стосунки іншими спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] позивачці перекритий доступ до частини вищезазначеного домоволодіння з тих підстав, що вона досі не оформила спадщину після померлого [PERSON], а тому і не має законного права доступу до частини приміщень. Зверталася до відповідачів і з питанням оформлення землеволодіння, частково були оформлені документи, але без визнання права власності на будинок там сказали це не можливо. Звернення до третіх осіб ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про визнання права власності в порядку спадкування по закону, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що її права порушено і вимушена була звертатися з позовом до суду. Позивач вважає, що все нею зроблено правильно і згідно закону та просила визнати за нею право власності на вказану частку домоволодіння з будовами і спорудами за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; в письмовому зверненні до суду погодилися з викладеними в позові обставинами, підтвердивши правильність викладеного і свою згоду, просили розглянути справу по закону за наявними матеріалами і просили слухати без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних відповідачів згідно ст. 223 ЦПК України. Треті особи в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; в письмовому зверненні до суду погодився з викладеними в позові обставинами, підтвердивши правильність викладеного і свою згоду, просили розглянути справу по закону за наявними матеріалами і просив слухати без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб згідно ст. 223 ЦПК України. З'ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що [INFO], помер чоловік позивачки - [PERSON], який постійно проживав у [ADDRESS]. Спадкова справа після смерті [PERSON] заведена за № 7/2017 від 02 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О.С., спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] та їх діти - [PERSON] ([INFO]) і [PERSON] ([INFO]). Згідно доданої до позовної заяви копії довідки, виданої Холмогорським територіальним комітетом громадського самоврядування від 23 липня 2015 року за № 215, на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] усі вони спільно постійно проживали зі спадкодавцем по [ADDRESS]. Спадщина після смерті [PERSON] складається з належної спадкодавцю частки у праві власності на домоволодіння [ADDRESS], набутої на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 25 березня 1987 року Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3- 1303. Вони прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Після відкриття спадщини між співвласниками домоволодіння № 69 виник спір щодо розподілу часток у праві власності на вищезазначене домоволодіння, який був вирішений у судовому порядку. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2010 року у цивільній справі № 2-864/10, що набуло чинності 02 лютого 2010 року, позов [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР про визначення частки у домоволодінні, встановлення факту прийняття спадщини і визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину домоволодіння був задоволений. Відповідно зазначеного судового рішення: 1) визначені частки в домоволодінні [ADDRESS] та визнано, що [PERSON] і [PERSON] належить по 42/100 частини домоволодіння [ADDRESS] кожному; 2) встановлений факт прийняття [PERSON] і [PERSON] спадщини після смерті батька - [PERSON], померлого [INFO]; 3) визнано за [PERSON] і [PERSON] право власності по 14/100 частин домоволодіння [ADDRESS] за кожним у порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON], померлого [INFO]. Право власності [PERSON] та [PERSON] на 14/100 частин домоволодіння [ADDRESS] було зареєстровано за кожним з них 14 вересня 2012 року, що підтверджується доданою до позовної заяви копією витягу про державну реєстрацію прав серії СЕІ № 275654, виданого КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за № 35497374 від 14 вересня 2012 року. Згідно відповіді КП ДМБТІ ДОР за № 11471 від 28 серпня 2017 року станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] містяться відомості про право власності за: [PERSON] - 5/100 частки на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння від 03 лютого 1988 року, виданого Жовтневим РКГ на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради від 17 березня 1987 року за № 282, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного до реєстрової книги № 406 за реєстровим № 33; згідно рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради від 19 січня 1989 року за № 67 за [PERSON] затверджено 12/100 частки, але перереєстрація права власності в КП «ДМБТІ» ДОР не проводилась; [PERSON] та [PERSON] - 14/100 частки за кожним, на підставі рішення Жовтневого районного суду від 20 січня 2010 року, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 9648434; [PERSON] - 1/9 частки, [PERSON] - 1/3 частки на підставі договору купівлі - продажу від 25 березня 1987 року, посвідченого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-1303, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного до реєстрової книги № 406 за реєстровим № 33; згідно рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради від 19 січня 1989 року за № 67 за [PERSON] та [PERSON] затверджено 84/100 частки, але перереєстрація права власності в КП «ДМБТІ» ДОР не проводилась; згідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2010 року визначено за [PERSON] та за [PERSON] - 42/100 частки за кожним, але реєстрація рішення суду не проводилась; [PERSON] - 4/100 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21 квітня 2005 року, виданого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-973, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 9648434. Таким чином, станом на 31 грудня 2012 року розмір належної позивачу як спадкоємцю померлого чоловіка [PERSON] становив 14/100 частки у праві власності на домоволодіння [ADDRESS], що у цілому згідно складеному 13 квітня 2012 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради технічного паспорту складалось з житлового будинку (літ. «А-1») з прибудовою (літ. «а-1») та прибудовою (літ. «а 1 - 1) загальною площею 67.6 кв. м. та житловою площею 32.8 кв. м., літньої кухні (літ. «В») площею 24.8 кв. м., літньої кухні (літ. «в») площею 5.8 кв. м., сараю (літ. «Д») площею 10.1 кв. м., сараю (літ. «Е») площею 7.3 кв. м., вбиральні (літ. «Ж»), навісу (літ. «К»), ґанку (в1), споруди ( ворота, огорожа, сходи, хвіртки, цоколь, яма вигрібна), а також самовільно побудованих гаражу (літ. «З») площею 18.5 кв. м. та сараю (літ. «И») площею 4.0 кв. м.. На даний час позивач не може нотаріально оформити належну їй частину спадщини, оскільки, як випливає зі складеної приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О.С. постанови про відмову у здійсненні нотаріальної дії за № 21/02-31 від 01 лютого 2018 року, право власності на 42/100 частки домоволодіння [ADDRESS] за життя не було зареєстровано спадкодавцем [PERSON] Також треба враховувати ту обставину, що на даний час через неприязні стосунки іншими спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] позивачці перекритий доступ до частини вищезазначеного домоволодіння з тих підстав, що вона досі не оформила спадщину після померлого [PERSON], а тому і не має законного права доступу до частини приміщень. Зверталася до відповідачів і з питанням оформлення землеволодіння, частково були оформлені документи, але без визнання права власності на будинок там сказали це не можливо. Звернення до третіх осіб ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про визнання права власності в порядку спадкування по закону, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Судом також встановлено, що позивач після смерті чоловіка доглядає за майном, веде особисте господарство, доглядає, однак зазначена частина будинку не зареєстрована в реєстрі прав власників нерухомого майна. В зв'язку з обставинами, що склалися, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права відповідно до положень статті 16 ЦК України. Позивач вважає, що його права порушено, все ним зроблено правильно і згідно закону та просила визнати за нею право власності на вказану частку домоволодіння з будовами і спорудами в порядку спадкування за законом. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивач вимушений був звернутися до суду з позовом про визнання права власності за нею на вказаний об'єкт нерухомості в порядку спадкування за законом. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом з'ясовано і підтверджено доказами, що [INFO], помер чоловік позивачки - [PERSON], який постійно проживав у [ADDRESS]. Спадкова справа після смерті [PERSON] заведена за № 7/2017 від 02 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О.С., спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] та їх діти - [PERSON] ([INFO]) і [PERSON] ([INFO]). Спадщина після смерті [PERSON] складається з належної спадкодавцю частки у праві власності на домоволодіння [ADDRESS], набутої на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 25 березня 1987 року Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3- 1303. Вони прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Після відкриття спадщини між співвласниками домоволодіння № 69 виник спір щодо розподілу часток у праві власності на вищезазначене домоволодіння, який був вирішений у судовому порядку. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2010 року у цивільній справі № 2-864/10, що набуло чинності 02 лютого 2010 року, позов [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР про визначення частки у домоволодінні, встановлення факту прийняття спадщини і визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину домоволодіння був задоволений. Відповідно зазначеного судового рішення: 1) визначені частки в домоволодінні [ADDRESS] та визнано, що [PERSON] і [PERSON] належить по 42/100 частини домоволодіння [ADDRESS] кожному; 2) встановлений факт прийняття [PERSON] і [PERSON] спадщини після смерті батька - [PERSON], померлого [INFO]; 3) визнано за [PERSON] і [PERSON] право власності по 14/100 частин домоволодіння [ADDRESS] за кожним у порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON], померлого [INFO]. Право власності [PERSON] та [PERSON] на 14/100 частин домоволодіння [ADDRESS] було зареєстровано за кожним з них 14 вересня 2012 року, що підтверджується доданою до позовної заяви копією витягу про державну реєстрацію прав серії СЕІ № 275654, виданого КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за № 35497374 від 14 вересня 2012 року. Згідно відповіді КП ДМБТІ ДОР за № 11471 від 28 серпня 2017 року станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] містяться відомості про право власності за: [PERSON] - 5/100 частки на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння від 03 лютого 1988 року, виданого Жовтневим РКГ на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради від 17 березня 1987 року за № 282, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного до реєстрової книги № 406 за реєстровим № 33; згідно рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради від 19 січня 1989 року за № 67 за [PERSON] затверджено 12/100 частки, але перереєстрація права власності в КП «ДМБТІ» ДОР не проводилась; [PERSON] та [PERSON] - 14/100 частки за кожним, на підставі рішення Жовтневого районного суду від 20 січня 2010 року, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 9648434; [PERSON] - 1/9 частки, [PERSON] - 1/3 частки на підставі договору купівлі - продажу від 25 березня 1987 року, посвідченого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-1303, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного до реєстрової книги № 406 за реєстровим № 33; згідно рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради від 19 січня 1989 року за № 67 за [PERSON] та [PERSON] затверджено 84/100 частки, але перереєстрація права власності в КП «ДМБТІ» ДОР не проводилась; згідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2010 року визначено за [PERSON] та за [PERSON] - 42/100 частки за кожним, але реєстрація рішення суду не проводилась; [PERSON] - 4/100 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21 квітня 2005 року, виданого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-973, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 9648434. Таким чином, станом на 31 грудня 2012 року розмір належної позивачу як спадкоємцю померлого чоловіка [PERSON] становив 14/100 частки у праві власності на домоволодіння [ADDRESS], що у цілому згідно складеному 13 квітня 2012 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради технічного паспорту складалось з житлового будинку (літ. «А-1») з прибудовою (літ. «а-1») та прибудовою (літ. «а 1 - 1) загальною площею 67.6 кв. м. та житловою площею 32.8 кв. м., літньої кухні (літ. «В») площею 24.8 кв. м., літньої кухні (літ. «в») площею 5.8 кв. м., сараю (літ. «Д») площею 10.1 кв. м., сараю (літ. «Е») площею 7.3 кв. м., вбиральні (літ. «Ж»), навісу (літ. «К»), ґанку (в1), споруди ( ворота, огорожа, сходи, хвіртки, цоколь, яма вигрібна), а також самовільно побудованих гаражу (літ. «З») площею 18.5 кв. м. та сараю (літ. «И») площею 4.0 кв. м.. Оскільки спадщина відкрилася у 1999 році і була прийнята позивачем у 2000 році, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом (ЦК) України в редакції закону 2003 року, а саме до 1 січня 2004 року, до даних спадкових правовідносин слід застосовувати норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема, Цивільного кодексу Української РСР (ЦК УРСР) в редакції закону 1963 року, який був чинним на той момент. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, «Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця…». Згідно з ч. 2 ст. 524 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, «Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.». З урахуванням того, що за життя [PERSON] не склав заповіт, право на спадкування виникає у його спадкоємців за законом. Відповідно до ч. 2 ст. 529 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, «При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. …». У ст. 527 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року зазначено, що «Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця…». Спадкоємцем першої черги на момент смерті [PERSON] була його дружина, позивач [PERSON] та два їх сини, відповідачі в цій справі. Факт родинних відносин свідоцтвами про одруження та про народження дітей. У ст. 548 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року вказано, що « Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. … Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.». Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, «Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. …». У відповідності зі ст. 526 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, «Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.». У ст. 17 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року вказано, що «Місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає.». Отже, в даному випадку місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця - [PERSON], який був прописаний та постійно проживав на момент смерті за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Довідкою Холмогорського територіального комітету громадського самоврядування від 23 липня 2015 року. Після смерті чолловіка і відкриття спадщини позивач подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини відповідну заяву про прийняття спадщини, вказана заява про прийняття спадщини була подана позивачем третій протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, встановленого ст. 549 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, в результаті цього у нотаріальній конторі було заведено спадкову справу на ім'я спадкодавця [PERSON], померлого [INFO]. Позивач не відмовлявся від спадщини а ні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, а ні пізніше. Це означає, що позивач прийняв спадщину після чоловіка у встановленому чинним законодавством порядку. Згідно зі ст. 560 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, «Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. …». У ч. 1 ст. 561 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року вказано, що «Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.». Але, як випливає зі складеної приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О.С. постанови про відмову у здійсненні нотаріальної дії за № 21/02-31 від 01 лютого 2018 року, право власності на 42/100 частки домоволодіння [ADDRESS] за життя не було зареєстровано спадкодавцем [PERSON]. Надати до нотаріальної контори належних правовстановлюючих документів на нерухоме майно за вищевказаною адресою позивач не має змоги у зв'язку з їх відсутністю. Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про власність», що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, «Об'єктами права приватної власності є жилі будинки, ... земельні ділянки, …». У відповідності до ст. 11 вказаного Закону, «1. Суб'єктами права приватної власності в Україні є громадяни України, ….». Згідно зі ст. 100 та 101 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, що були чинними станом на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] та на час прийняття позивачем спадщини після його смерті, в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок. В силу вимог ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «2. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. 3. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.». Згідно з Наказом Міністерства Регіонального розвитку, будівництва та жило-комунального господарства України від 13 червня 2012 року № 304 «Про затвердження Змін до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», «3.1. Прийняття в експлуатацію об'єктів (крім закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них) здійснюється безоплатно територіальними органами Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі - Інспекція) за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж та за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації (далі - декларація), яка складається за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.». Аналогічна норма зазначена в інформаційному листі Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року http://www.areslex.com/index.php/ № 24-753/0/4-13.http://www.areslex.com/index.php/ Зокрема, http://www.areslex.com/index.php/ при реєстрації для оформлення права власності об'єктів, http://www.areslex.com/index.php/ що збудовані до 5 серпня 1992 р.http://www.areslex.com/index.php/, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року http://www.areslex.com/index.php/ № 449, http://www.areslex.com/index.php/ якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, http://www.areslex.com/index.php/ одним із необхідних документів є висновок про технічний стан будинку http://www.areslex.com/index.php/(будівлі)http://www.areslex.com/index.php/,що складається Бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстрованим в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, реєстрацію будинків з обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Об'єктами реєстрації були будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером на вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу Української PCP, що належали місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності. Інструкція втратила чинність згідно із наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права до часу набрання чинності Цивільним кодексом (ЦК) України в редакції закону 2003 року та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, з урахуванням вищевикладеної позиції ВССУ, позивачем в даній позовній заяві не ставиться питання про визнання права власності на нерухоме майно за померлим спадкодавцем - [PERSON]. В даному випадку [PERSON], померлий [INFO], набув право приватної власності на нерухоме майно - домоволодіння [ADDRESS] . Після смерті свого чоловіка і відкриття спадщини позивач прийняв після нього спадщину у встановленому чинним законодавством порядку, а також фактично вступив в управління, володіння та користування спадковим майном, які продовжує здійснювати до теперішнього часу, зокрема, разом зі своєю сім'єю підтримував вказане нерухоме майно у належному стані, виконував поточні ремонти, володіє та користується вказаним нерухомим майном за адресою: [ADDRESS]. Крім того, позивач сплачував і сплачує вартість споживання електроенергії за вказаною адресою, що підтверджується відповідними квитанціями, на її ім'я було отримано муніципальну картку на нерухоме майно за вищевказаною адресою. В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність», що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, «Громадянин набуває права власності на ... майно, одержане внаслідок успадкування ...». Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ВССУ) в Листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», адресованому головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим: у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до вимог ст. 46 Закону України «Про нотаріат», «Нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. …». Згідно з п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, «Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.». Відповідно до глави 13 розділу I вказаного Порядку, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено право звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадщину. ВССУ в Листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» також зазначив, що коли перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, то його право має бути визнано в судовому порядку; за наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Згідно зі ст. 6 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо. Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, не суперечать також і законодавству України, чинному на сьогоднішній день. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Ст. 15 ЦК України в редакції закону 2003 року також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу - право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України в редакції закону 2003 року також передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності. Застосовуючи вищенаведені норми права до спірних правовідносин, оскільки іншим порядком, крім судового, неможливо захистити спадкові права та законні інтереси позивача, останній і вважав необхідним звернутися до суду з нижчевказаними позовними вимогами про визнання права власності на майно в порядку спадкування після смерті батька, які він вважає законними та обґрунтованими. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно відповідачів по незаконним (з точки зору відповідачів) діям відносно нього, предмета спору, а відповідачі цього не довели, можливе твердження відповідачів про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Тобто, відповідачі або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано. Не може суд прийняти до уваги можливу позицію відповідачів стосовно не погодження з певними положеннями позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати за [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER], паспорт [NUMBER] виданий 21 березня 2006 року Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, зареєстрованою за адресою: [ADDRESS], право власності на 14/100 частки у домоволодінні [ADDRESS], що складається з будинку (літ. «А-1») з прибудовою (літ. «а-1») та прибудовою (літ. «а 1-1) загальною площею 67.6 кв. м та житловою площею 32.8 кв. м., літньої кухні (літ. «В») площею 24.8 кв. м., літньої кухні (літ. «в») площею 5.8 кв. м., сараю (літ. «Д») площею 10.1 кв. м., сараю (літ. «Е») площею 7.3 кв. м., вбиральні (літ. «Ж») площею 1.0 кв. м., навісу (літ. «К») площею 5.1 кв. м., ґанку (літ. «в 1») площею 0.3 кв. м., огорожі та споруд (№ 1 - 9). у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - [PERSON], померлого [INFO]. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved