Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "АМГ" про захист прав споживачів про визнання недійсним договору майнового лізингу № 505130, укладеного 18.11.2015 року між ним та ТОВ «АМГ», про стягнення з ТОВ «АМГ» на його користь сплачені на виконання договору майнового лізингу № 505130 від 18.11.2015 року грошові кошти в сумі 77800,00 гривень, витрати по сплаті судового збору в сумі 778,00 гривень, а всього 78578,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що 18 листопада 2015 року між ним і [PERSON] компанією «АМГ» укладено договір майнового лізингу №505130, відповідно до якого відповідач зобов'язувався придбати та передати на умовах майнового лізингу йому у користування предмет лізингу - автомобіль KIA Sorento 2.2 CRDi АТ Premium, 2015 року випуску, вартістю 389000,00 гривень, а він повинен прийняти автомобіль та сплачувати лізінгові платежі та інші платежі згідно з умовами Договору. У Інформаційному пункті у м. Запоріжжі він з представником відповідача перед підписанням договору погодили, що автомобіль буде переданий йому протягом 7 днів з моменту підписання договору та сплати ним авансового платежу в розмірі 77800,00 гривень. Він був впевнений, що отримає автомобіль на протязі неділі, оскільки саме про такі умови отримання автомобіля йому розповів представник відповідача. Перед підписанням договору 18.11.2015 року я оплатив 77800,00 гривень, що підтверджується квитанцією № 13 про сплату вартості фінансування згідно договору № 505130 від 18.11.2015 року. Під час підписання договору представник відповідача квапила мене у зв'язку з закінченням робочого дня, тому я підписав договір, не прочитавши детально його. Ми погодили всі умови і я був впевнений, що відповідач виконає свої зобовязання на протязі неділі. Однак в установлений договором строк автомобіль не був переданий йому. В телефонній розмові з представником відповідача він дізнався, що йому необхідно сплатити 50% вартості автомобіля для того, щоб автомобіль був йому переданий. До часу сплати цієї суми предмет лізингу йому переданий не буде. Також з'ясувалось, що сплачена ним сума 77800,00 гривень є не авансовим платежем, а винагородою за фінансування. Він звернувся за юридичною допомогою і з'ясував, що додатки №2 та №3 до договору містять інші умови, ніж були оговорені та узгоджені ним та представником компанії перед підписанням договору. Він дізнався, що сплачена сума в розмірі 77800,00 гривень є за умовами договору вартістю фінансування, а не сумою авансового платежу. Також з'ясувалось, що відповідач не має права здійснювати діяльність з надання послуг фінансового лізингу, на обліку в Нацкомфінпослуг не знаходиться, в Реєстр осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, не внесений. Вважає, що укладений 18 листопада 2015 року між ним і [PERSON] компанією «АМГ» договір майнового лізингу №505130 є недійсним в силу того, що [PERSON] компанія ТОВ «АМГ», яка виступає в даному договорі як Лізингодавець не є фінансовою установою. Відповідач в установленому діючим законодавством порядку не взятий на облік як особа, яка не є фінансовою установою, але має право на надання окремих видів фінансових послуг, зокрема, послуг з фінансового лізінгу. Відомості про цю особу в Реєстрі осіб, які не є фінансовими установами, але мають право на надання окремих видів фінансових послуг, відсутні, що підтверджується відомостями на сайті Нацкомфінпослуг. У зв'язку з чим [PERSON] компанія ТОВ «АМГ» не мала права на укладання договорів фінансового лізінгу. Вважає, що при укладанні договору майнового лізінгу відповідач достовірно знаючи про відсутність у нього права на надання послуг з фінансового лізінгу, навмисно не повідомив його про це, тобто ввів його в оману щодо свого правового статусу, своїх прав та обов'язків як сторони договору, що відповідно до ст.229 ЦК України є істотною обставиною. Крім того, вважає, що такі дії відповідача свідчать про здійснення ним нечесної підприємницької практики в розумінні вимог ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в даному випадку відповідач ввів його в оману стосовно прав продавця на надання відповідних послуг (п.5 ст.19 закону). Враховуючи те, що укладений договір майнового лізингу вчинений з використанням нечесної підприємницької практики, вважає, що згідно із ст. 203, 204, 215, 216, 227, 229, 230, 627, 638, 640, 806 Цивільного Кодексу України, такий договір є недійсним. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] до суду не зявилися, надали суду заяву з проханням розглянути справу без їх участі, просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] компанія ТОВ «АМГ» неодноразово належним чином повідомлявся про день та час слухання справи, до суду не зявився, тому суд відповідно до ч.4 ст. 169 ЦПК України розглянув справу без участі відповідача. Дослідивши письмові матеріали справи суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що 18 листопада 2015 року між ним і [PERSON] компанією «АМГ» укладено договір майнового лізингу №505130, відповідно до якого відповідач зобов'язувався придбати та передати на умовах майнового лізингу [PERSON] у користування предмет лізингу - автомобіль KIA Sorento 2.2 CRDi АТ Premium, 2015 року випуску, вартістю 389000,00 гривень, та позивач повинен прийняти автомобіль та сплачувати лізінгові платежі та інші платежі згідно з умовами Договору. За умовами договору майнового лізингу позивач зобов'язувався прийняти автомобіль та сплачувати [PERSON] платежі та інші платежі згідно з умовами договору (п.2.1. договору). Відповідно до п. 2.3. договору, замовлення предмета лізингу відбувається з моменту підписання Лізингоодержувачем Специфікації (додаток №4 до договору) та сплати ним на рахунок Лізингодавця авансового платежу. Відповідно до п. 3.2 договору, вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору та розмір авансового платежу вказується в додатку №2 до даного договору. Відповідно до п.5.1 договору, предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Відповідно до п.8.1 договору, складові лізингового платежу, їх суми та дати, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №2 та №3 до цього договору, які є його невідємною частиною. Крім того, відповідно до п.8.2.1 договору, перший лізинговий платіж складається з комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, яка розраховується як вартість фінансування, визначена в додатку №2 до договору, авансу ціни предмета лізінгу, який розраховується як авансовий платіж, визначений в додатку №2 до договору, комісійної винагороди лізінгодавцю за передачу предмета лізингу, визначеної в додатку №2 до договору. Згідно додатків №2 та №3 до вказаного договору майнового лізингу вартість предмета лізингу становить 389 000,00грн., авансовий платіж - 194 500,00гривень, інша сума вноситься щомісячними платежами по 16 208,33гривень, вартість фінансування (20%) - 77 800,00гривень, комісія за передачу - 11 670,00гривень. Згідно з квитанцією від 18.11.2015р. [PERSON] сплатив на користь ТОВ «АМГ» вартість фінансування за вищевказаним договором в розмірі 77800,00гривень. Згідно з інформацією Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкофінпослуги), яка викладена на сайті останнього, інформація про ТОВ «АМГ» до Державного реєстру фінансових установи та реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, не внесена. Статусу фінансової установи відповідач не набув. Доказів отримання автомобіля позивачем у справі не має, позивач вказує, що автомобіль ним не отриманий. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно із ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Нормами ст.ст. 638, 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю - продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлене законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За цим договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ст. 2 вказаного Закону відносини, що виникають за договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За приписами ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним. Згідно ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» фінансовими послугами вважаються, зокрема, послуги фінансового лізінгу. Згідно ст.5 вказаного Закону фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженим Нацкомфінпослуг 22.04.2004р. за №21 встановлюється можливість надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають визначене законами та нормативно-правовими актами національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, право надавати послугу з фінансового лізингу. Згідно п.2.1. вказаного Положення юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: 1) внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів; 2) кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу (укладання, супроводження та виконання відповідних договорів), які мають вищу освіту за фінансовим, економічним або юридичним напрямами, та не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 3) довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг; 4) керівників (засновників), які не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 5) документа, що підтверджує право власності або користування приміщенням за місцезнаходженням юридичної особи. Згідно п.3.15 Положення у разі прийняття Нацкомфінпослуг рішення щодо видачі юридичній особі довідки не пізніше п'яти робочих днів з дня прийняття такого рішення оформлюється Довідка та вноситься інформація про юридичну особу до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги. Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про, в тому числі установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що укладений договір майнового лізінгу є недійсним в силу того, що [PERSON] компанія ТОВ «АМГ», яка виступає в даному договорі як Лізингодавець не є фінансовою установою. Відповідач в установленому діючим законодавством порядку не взятий на облік як особа, яка не є фінансовою установою, але має право на надання окремих видів фінансових послуг, зокрема, послуг з фінансового лізінгу. Відомості про цю особу в Реєстрі осіб, які не є фінансовими установами, але мають право на надання окремих видів фінансових послуг, відсутні, що підтверджується відомостями на сайті Нацкомфінпослуг, у зв'язку з чим [PERSON] компанія ТОВ «АМГ» не мала права на укладання договорів фінансового лізінгу. Суд також вважає, що при укладанні договору майнового лізінгу відповідач достовірно знаючи про відсутність у нього права на надання послуг з фінансового лізінгу, навмисно не повідомив позивача про це, тобто ввів його в оману щодо свого правового статусу, своїх прав та обов'язків як сторони договору, що відповідно до ст.229 ЦК України є істотною обставиною. Крім того, суд вважає, що такі дії відповідача свідчать про здійснення ним нечесної підприємницької практики в розумінні вимог ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в даному випадку відповідач ввів позивача в оману стосовно прав продавця на надання відповідних послуг (п.5 ст.19 закону). Враховуючи те, що укладений між позивачем та відповідачем договір майнового лізингу вчинений з використанням нечесної підприємницької практики, суд приходить до висновку, що згідно до ст. 203, 204, 215, 216, 227, 229, 230, 627, 638, 640, 806 Цивільного Кодексу України, такий договір є недійсним. Підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Враховуючи вищевикладене, а також Правову позицію Верховного суду України у справі № 6-2766цс15 суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. З метою захисту порушених прав позивача слід визнати недійсним договір, укладений сторонами, та застосувати наслідки недійсності правочину, а саме стягнути з відповідача на користь позивача сплачені ним кошти в розмірі 77800,00 гривень. Суд відповідно до ст. 88 ЦПК України стягує з ТОВ «АМГ» на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 778,00 гривень.

Outcome: approved