Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

18 липня 2018 року [PERSON] звернувся до Слов'янського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб таким, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він є власником житлового будинку [ADDRESS], в якому до теперішнього часу як члени його сім'ї значаться зареєстрованими його неповнолітні онучки - відповідачки [PERSON], 2014 року народження та [PERSON], 2001 року народження, які в дійсності, у вказаному житловому приміщенні не проживають, а залишили його разом зі своїми батьками в 2014 році, та їх речі в будинку відсутні. Так, Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 26 грудня 2017 року, було встановлено, що батьки неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] залишили місце проживання в будинку [ADDRESS], з 08 червня 2014 року, та їх визнано такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням. За наведених обставин, враховуючи, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] разом зі своїми батьками вибули із вказаного житлового приміщення та вже більш як чотири роки в ньому не проживають, добровільно з реєстрації в будинку не зняті, а їх реєстрація у вказаному житловому приміщення який належить позивачу, створює перешкоди в реалізації ним своїх прав як власником майна, він вимушений був звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS]. Позивач [PERSON], у судове засідання не з'явився, в позовній заяві розгляд справи просив проводити у його відсутності, за участю його представника [PERSON] (а.с. 4). Представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору-доручення про надання правової допомоги від 11 липня 2018 року (а.с.20), будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, позов задовольнити. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачів про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки та виклики за останньою відомою адресою місця реєстрації [PERSON] та [PERSON], однак в жодне із призначених судових засідань вони не з'явились. У зв'язку із цим, їх виклик у судове засідання був здійснений через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Втім, відповідачі не з'явилась у судове засідання, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у їх відсутності до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів із постановленням заочного рішення. Представник Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, з урахуванням висновку Органу опіки та піклування про недоцільність визнання неповнолітніх до [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням (а.с. 25,26). Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. Як встановлено у судовому засіданні, позивач, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 жовтня 2000 року, є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 7,7з.б.). Згідно із довідкою про склад сім'ї від 09 липня 2018 року та відомостями домової книги на вказаний житловий будинок [ADDRESS], в ньому окрім позивача значаться зареєстрованими також його онучки - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 11-16, 6). Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 26 грудня 2017 року, було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] залишили місце проживання в будинку [ADDRESS], з 08 червня 2014 року, та їх визнано такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням (а.с. 9-10). Згідно із актом складеним комісією комітету мікрорайону «ЖД №2» м. Слов'янська, № 485 від 22 червня 2018 року, в будинку [ADDRESS], онучки позивача: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], фактично не проживають з 22 червня 2014 року, та їх речі в будинку відсутні, що підтвердили сусіди (а.с. 8). Згідно із висновком органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області від 01 серпня 2018 року № 25/02-1554, з урахуванням рішення комісії з питань захисту прав дитини від 25 липня 2018 року, орган опіки та піклування вважає недоцільним визнання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням (а.с. 26). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У сенсі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає можливість дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першим протоколом та протоколами N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України, об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За змістом ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави позбавлення члена сім'ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України, частиною 2 якої встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Згідно із ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За приписами ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Судовим розглядом встановлено, що неповнолітня [PERSON], та малолітня [PERSON], залишили зареєстроване місце проживання в будинку [ADDRESS] як і їх батьки - в червні 2014 року, та до теперішнього часу за місцем реєстрації не повернулись, що засвідчено відповідним актом складеним комітетом мікрорайону «ЖД №2» м. Слов'янська (а.с. 8). Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом . Судом встановлено, що на час звернення позивача до суду із даним позовом дитині [PERSON] виповнилось повних сімнадцять років, втім, це не може свідчити про те, що [PERSON] вільно змінено місце проживання понад чотири роки тому, оскільки враховуючи, що вона народилась у 2001 році, то на час залишення нею зареєстрованого місця проживання в 2014 році їй було лише тринадцять років. Оскільки суд дійшов до висновку, що батьки неповнолітньої [PERSON] та малолітньої [PERSON] втратили право користування житловим будинком [ADDRESS], а дитина [PERSON] залишила зареєстроване місце проживання у віці тринадцяти років, суд приходить до висновку про можливість позбавлення вказаних дітей права користування вказаним житловим приміщенням, оскільки діти за своїм віком не можуть залишатися за місцем проживання окремо від батьків, що в такому разі буде суперечити наведеним вище вимогам ст. 29 ЦК України. Право малолітніх осіб, на користування житловим приміщенням є також похідним від права їх батьків на яких у відповідності до норм чинного сімейного законодавства покладається обов'язок щодо утримання, піклування та створення належних умов існування малолітньої дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS]. Позивач не вимагає компенсації понесених ним витрат при зверненні до суду із даним позовом. На підставі наведеного,

Outcome: approved