Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

30.01.2020 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання права довічного успадковуваного володіння. Свою заяву мотивують тим, що [INFO] помер [PERSON] , якому за життя на підставі рішення ради народних депутатів Єланецького району Миколаївської області Української РСР від 30.10.1991 року №232 надано у довічне успадковане володіння земельну ділянку площею 50,59 га, з яких: 50,4 га - земельна ділянка з кадастровим номером 4823081000:02:000:0486, призначена для ведення фермерського господарства на території Возсіятської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, та 0,19 га - присадибна земельна ділянка з кадастровим номером 4823083500:03:014:0001 за адресою: [ADDRESS] . З метою оформлення своїх спадкових прав на земельну ділянку площею 50,4 га вони звернулися до приватного нотаріуса Єланецького районного нотаріального округу Миколаївської області Волошина В.В., який 05.09.2018 року відмовив їм у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане майно, мотивуючи свою відмову неможливістю спадкування земельної ділянки, належної спадкодавцю на праві довічного успадковуваного володіння. Вважають, що нині захист їхніх спадкових прав можливий лише у судовому порядку, а тому просили визнати за кожним з них право довічного успадковуваного володіння на 1/3 частину земельної ділянки площею 50,4 га, кадастровий номер 4823081000:02:000:0486 та стягнути судові витрати. Позивачі у судові засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача до суду надала відзив на позовну заяву, у якому просила, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 155 ЦПК України, закрити провадження у справі з підстав відсутності предмета спору між сторонами у зв`язку із відступленням Верховного Суду у постанові від 20.11.2019 року №368/54/17 від висновку щодо неможливості успадкування права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою. Вислухавши представника позивачів, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до наступного висновку. Так, відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у ході судового розгляду, на підставі рішення ради народних депутатів Єланецького району Миколаївської області Української РСР від 30.10.1991 року №232 [PERSON] надано у довічне успадковане володіння земельну ділянку площею 50,59 га, призначену для ведення селянського господарства, з яких: 50,4 га - земельна ділянка з кадастровим номером 4823081000:02:000:0486, призначена для ведення фермерського господарства на території Возсіятської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, та 0,19 га - присадибна ділянка з кадастровим номером 4823083500:03:014:0001 за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується державним актом на право довічного успадковуваного володіння, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння за №9 (том І а. с. 28-33, 46, 69-72, 200-202, 212-216, 219, 242-246). [INFO] [PERSON] помер (том І а. с. 177). На час відкриття спадщини спадкодавець був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] (том І а. с. 178). Спадщину після смерті [PERSON] прийняли позивачі [PERSON] , [PERSON] , які є дітьми спадкодавця та у визначений законом строк звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини (том І а. с. 23-26, 176, 183-187, 188, 193-197), та позивачка [PERSON] , яка є дружиною спадкодавця та прийняла спадщину шляхом фактичного проживання з померлим на день відкриття спадщини (том І а. с. 27, 178). 12.04.2018 року приватним нотаріусом Єланецького районного нотаріального округу Миколаївської області Волошиним В.В. заведено спадкову справу №9/2018 щодо майна [PERSON] , померлого [INFO] (том І а. с. 174) 05.02.2019 року між спадкоємцями померлого [PERSON] укладено договір про розподіл спадкового майна, посвідчений приватним нотаріусом Єланецького районного нотаріального округу Миколаївської області Волошиним В.В. та зареєстрованого в реєстрі за №34 (том І а. с. 39-40, 225). Згідно умов вищевказаного договору позивачу [PERSON] переходить права власності за земельну ділянку площею 0,19 га з кадастровим номером 4823083500:03:014:0001 за адресою: [ADDRESS] . 05.02.2019 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку площею 0,19 га (том І а. с. 239). Між тим, у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 50,4 га з кадастровим номером 4823081000:02:000:0486 позивачам було відмовлено у зв`язку з неможливістю успадкування права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою (том І а. с. 36-38, 209-210). Наразі позивачі вважають, що вирішити дане питання у позасудовому порядку можливості не мають, а тому звернулися до суду за захистом своїх порушених прав та просили визнати за кожним з них право довічного успадковуваного володіння на 1/3 частину земельної ділянки площею 50,4 га, кадастровий номер 4823081000:02:000:048. Чинне законодавство України не містить такої форми володіння землею, як довічне успадковуване володіння. Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин), право постійного користування земельною ділянкою визначалося як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Відповідно до частини 1 статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно із частиною 1 статті 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 131 ЗК України, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу. Згідно із частиною 1 статті 407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Відповідно до частини 2 статті 407 ЦК України, та частини 2 статті 102 ЗК України, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Відповідно до статті 1225 ЦK України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). За змістом статей 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII (у редакції на час його прийняття), у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею. Відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 "Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі" громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. Особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння. На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид мирного володіння майном в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України. Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння. При цьому згідно із частиною 2 статті 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Крім того, відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29цього Кодексу. Зазначене також викладене у постанові Верховного суду від 20.11.2019 року справа № 368/54/17. Виходячи з того, що право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою може бути визнано, таким що успадковане, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачів та вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Оскільки, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, то, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню 12628 грн. 74 коп. у рахунок відшкодування судових витрат, на користь позивачки [PERSON] - 11208 грн. 34 коп., на користь [PERSON] 11208 грн. 34 коп. На підставі вищевикладене,

Outcome: approved