Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

25 березня 2016 року позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на земельну частку (пай) у порядку спадкування за законом. Свої вимоги мотивували тим, що їх батьком був [PERSON], який помер [INFO]. Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшла земельна ділянка розміром 2,97 умовних кадастрових гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка перебувала у колективній власності АПТЗТ «Річківське». Право на земельну частку (пай) належало померлому на підставі сертифікату серії [NUMBER], виданого на підставі розпорядження голови Білопільської районної державної адміністрації від 11 січня 1997 року № 11. За життя [PERSON] заповіт не складав. Являючись дітьми спадкодавця, позивачі здійснили поховання батька, фактично вступили в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини шляхом розпорядження речами померлого. Однак, вони не можуть реалізувати своє право на спадщину у зв'язку з тим, що оригінал сертифіката на право на земельну частку (пай) втрачений. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом, в якому просили визнати за ними право власності на ? земельної частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області, розміром 2,97 умовно кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі, в порядку спадкування за законом після батька [PERSON], який помер [INFO]. В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивачки [PERSON] за дорученням [PERSON] не з'явились, надавши до суду письмові заяви про те, що підтримують заявлений позов, просять розглянути справу у їх відсутність. Представник відповідача - Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області в судове засідання не з'явився. Сільський голова листом повідомив, що з позовом згодний, просив розглянути справу без участі представника сільради. Представники третіх осіб - Білопільської районної державної нотаріальної контори Сумської області та відділ Держгеокадастру у Білопільському районі Сумської області у судове засідання також не з'явились, надавши письмові заяви про розгляд справи без участі представників. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини. Зокрема, суд вважає, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час їх виникнення, а також норми нині діючого Цивільного кодексу України. Частиною 1 ст. 86 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Згідно ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкування за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР, який діяв на час смерті спадкодавця - [PERSON], часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно ст. 527 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Зі змісту ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках: діти (у тому числі усиновлені), дружина (чоловік) і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилась після його смерті. На підставі ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 560 ЦК УРСР визначено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Зокрема п. 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року зазначено, що цивільні правовідносини, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовується до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пунктом 5 «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року передбачено, що правила книги 6 Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Зі змісту ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною 1 статті 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. В силу ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У відповідності до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Пленум Верховного Суду України у п. 20 своєї постанови "Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз'яснив, що справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК України. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності до ч. 1, ч. 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом п. «г» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Пленум Верховного Суду України у п. 11 своєї постанови "Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз'яснив, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Згідно п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Аналогічні положення закріплені і в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зі змінами і доповненнями. Статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, який посвідчує право на земельну частку (пай) також є: рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Судом встановлено, що батьками позивачів [PERSON] та [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про їх народження (а. с. 7). З свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] вбачається, що 27 жовтня 1990 року укладено шлюб між батьками позивачів [PERSON] та [PERSON]. Позивачці після укладення шлюбу було присвоєно прізвище чоловіка - [PERSON] (а. с. 8). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] батько позивачів - [PERSON] помер [INFO] (а. с. 8). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] мати позивачів - [PERSON] померла [INFO] (а. с. 9). З листа відділу Держгеокадастру у Білопільському районі Сумської області № 236 від 01 березня 2016 року вбачається, що згідно розпорядження голови Білопільської районної державної адміністрації від 11 січня 1997 року № 11 та відповідно до Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видається Білопільською районною державною адміністрацією членам АПТЗТ «Річківське» на території Річківської сільської ради громадянину [PERSON] виписаний сертифікат серії [NUMBER] від 03 лютого 1997 року за реєстраційним номером 522, розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах 2,97, та був виданий на руки (а. с. 11). У відповідності до витягу з технічної документації по визначенню розмірів та вартості земельної частки (паю) нормативна грошова оцінка земельної частки (паю) площею 2,97 умовних кадастрових гектарах на території Річківської сільської ради Білопільського району станом на 2016 рік становить 57 749 грн. (а. с. 12). З довідки, виданої виконавчим комітетом Річківської сільської ради Білопільського району від 28 січня 2016 року за № 212 вбачається, що [PERSON], який помер [INFO] проживав та був зареєстрований в [ADDRESS] разом з дочкою [PERSON] та сином [PERSON] Заповіт від імені померлого [PERSON] виконкомом Річківської сільської ради не посвідчувався. [PERSON] та [PERSON] після смерті батька [PERSON] здійснили схоронність документів та цінних паперів (а. с. 10). У відповідності до інформаційної довідки Білопільської районної державної нотаріальної контори Сумської області від 01 квітня 2016 року спадкова справа після [PERSON], який помер [INFO], держнотконторою не заводилась, а після [PERSON], померлої [INFO] заведена спадкова справа 08 квітня 2010 року за №121/2010. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позивачі [PERSON] та [PERSON] мають право на ? земельної частки (паю), що видавався на ім'я [PERSON], як члену АПТЗТ «Річківське» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,97 умовно кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі, розташованої на території Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області, в порядку спадкування за законом після батька. Однак, позивачі позбавлені можливості отримати у нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом і вільно розпоряджатися спадковим майном у зв'язку з тим, що оригінал сертифікату на право на земельну частку (пай) втрачений. На підставі вимог ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] та визнати за кожним право власності на ? земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка перебувала у колективній власності АПТЗТ «Річківське», розміром 2,97 умовних кадастрових гектарів, розташованої на території Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області. На підставі викладеного,

Outcome: approved