Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

30.05.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Вознесенської міської ради Миколаївської області, [PERSON], в якому після уточнення просив про визнання протиправним, часткове скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] відповідно до договору купівлі - продажу, посвідченого 06.07.1995 року нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області. 23.06.1994 року на ім'я попереднього власника будинку [PERSON] Вознесенською міською радою Миколаївської області на підставі рішення за № 118 від 21.06.1994 року був виданий державний акт на право приватної власності на землю, що посвідчував право власності останньої на земельну ділянку, загальною площею 0,1570 га, яка була надана для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] а також для ведення особистого підсобного господарства. Проте, рішення прийняте, а правовстановлюючий документ на землю виданий з істотними порушеннями закону, а саме: - без виготовлення та затвердження технічної документації на ділянку; - без зазначення площі земельних ділянок за різними цільовими призначеннями (для обслуговування будинку та ведення особистого підсобного господарства); - державний акт на право приватної власності на землю містить виправлення. Виходячи з цих обставин, враховуючи неможливість внесення виправлень в рішення органу місцевого самоврядування та до правовстановлюючого документа на землю в адміністративному порядку, позивач просив про визнання протиправним та часткове скасування оскаржуваного рішення № 118 від 21.06.1994 року в частині надання [PERSON] спірної ділянки, а також визнання недійсним виданого на його підставі правовстановлюючого документа на землю від 23.06.1994 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові. Представник відповідача - Вознесенської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з'явився, направивши на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі та повне визнання позову. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена. Про причини неявки суд не повідомила. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] Вказаний житловий будинок належить позивачу на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 06.07.1995 року нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області. 23.06.1994 року на ім'я попереднього власника будинку [PERSON] Вознесенською міською радою Миколаївської області на підставі рішення за № 118 від 21.06.1994 року був виданий державний акт на право приватної власності на землю, зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 3529. Згідно даного акта [PERSON], яка проживала за адресою: [ADDRESS], набула у власність земельну ділянку, загальною площею 0,1570 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. Проте, визначення площі земельних ділянок за різними цільовими призначеннями, їх конфігурацію обумовлений документ не містить. Не зазначені площі земельних ділянок, що передавалися у власність [PERSON] й в рішенні виконавчого комітету Вознесенської міської ради за № 118 від 21.06.1994 року. Водночас правовстановлюючий документ на землю містить виправлення, що не допускається, відповідно до п. 2.4. Інструкції "Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею", затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 28 від 15.04.1993 року, яка діяла на час видачі правовстановлюючого документа. Відповідно до ст.ст. 22, 23 ЗК України, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі і одержання документа, що посвідчує це право. Документом, що посвідчує право власності або право постійного користування землею, є державний акт, який видається та реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. При цьому, виходячи з положень ст. 17 ЗК України, підставою для видання державного акту на право приватної власності на землю, є відповідне рішення органу виконавчої влади (місцевого самоврядування), прийняте в межах своєї компетенції для: - ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з ст. 52 ЗК України, - ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з ст. 56 цього кодексу, - будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із ст.ст. 57,67 ЗК України. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно - кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації тощо). Проте орган місцевого самоврядування, використовуючи надані йому чинним на той час Земельним кодексом України повноваження на передачу у власність громадян земельних ділянок, таких обставин не врахував, передавши своїм рішенням від 21.06.1994 року за №118 земельну ділянку, загальною площею 1570 кв.м. Таким чином прийнятий відповідачем акт в цій частині порушує права позивача в сфері земельно-правових відносин. Зі змісту ч. 2 ст. 144 Конституції України та ч.ч. 1, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом, тобто в судовому порядку. Це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). Проте згідно ст. 74 вищевказаного Закону органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичним и і фізичними особами, а тому не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. (рішення Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року). Обставини справи, в тому числі фактична реалізація власником прийнятого в його інтересах рішення органу місцевого самоврядування вказують на неможливість внесення змін або самостійного скасування оскаржуваного рішення органом, що його прийняв. Тому суд прийшов до висновку, що рішення в оскаржуваній частині, як протиправне, підлягає скасуванню в судовому порядку. За встановлених обставин не може бути визнаний таким, що відповідає вимогам закону та відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України підлягає визнанню недійсним й виданий на підставі оскаржуваного рішення державний акт на право приватної власності на землю.

Outcome: approved