Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

30 січня 2018 року позивач звернулась до Рівненського міського суду із позовом до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а саме з 06.04.2017 року по 30.01.2018 року в сумі 59497,08 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що на дату звільнення заборгованість по заробітній платі складала 30986,20 грн, тому відповідач повинен виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 01 березня 2018 року представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку з 06.04.2017 року по 01.03.2018 року в сумі 65976. 96 грн. 20 лютого 2018 року від представника ПрАТ «Рівнеазот» Поляк І.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить звільнити ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» від відшкодування шкоди заподіяної затримкою розрахунку при звільненні в повному обсязі на підставі ч.2 ст.1171 ЦК України. В обґрунтування відзиву зазначає, що у відповідача наявні поважні причини та об'єктивні обставини, які мають істотне значення та підтверджують відсутність вини щодо несвоєчасного виконання свої зобов'язань по виплаті заробітної плати перед позивачем, зокрема зазначає, що ПрАТ "РІВНЕАЗОТ" не отримало всіх належних сум за надані послуги від РОВКП «Рівнеобводоканал», окрім того, з 07 березня 2017 року на підприємстві повністю обмежили поставку природного газу, не давши змоги виробити продукцію. В судовому засіданні представник позивача позов з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримала та просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, з підстав та мотивів наведених у відзиві до позовної заяви. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення повністю. Судом встановлено, що позивач [PERSON] звільнена 06 квітня 2017 року згідно наказу №960-ВК від 28.03.2017 року. Відповідно при звільненні їй були належні до виплати суми в розмірі 30986,20 грн. Судом досліджено копію довідки від 27.12.2017 року №3040, про середню заробітну плату [PERSON] за лютий-березень 2017. Вказані обставини представником відповідача не заперечуються, про що свідчить відзив відповідача на позовну заяву, а тому вказані обставини в силу положень частини першої ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Як передбачено ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до розяснень, наведених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з ним остаточний розрахунок по заробітній платі, що підтверджується довідкою про суми, які належать до виплати при звільненні, і розмір такої заборгованості сторонами не оспорюється, суд приходить до висновку що відповідач зобов'язаний сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 06.04.2017 року, по 01.03.2018 року, тобто по день прийняття судом відповідного рішення по справі. Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з довідки про середню заробітну плату [PERSON] від 27 грудня 2017 року №3040, виданої ПрАТ «РІВНЕАЗОТ», заробітна плата позивача за лютий-березень 2017 року становила відповідно 6561,47 грн. та 5809,07 грн., що в сумі складає 12370,54 грн. Середньогодинна заробітна плата становила - 36,8171 грн. Середньоденна заробітна плата при цьому становить 294,54 грн. Судом встановлено, що період прострочення виплати розрахункових коштів з 07.04.2017 року по день постановлення судом рішення по справі - 01.03.2018 року становить - 224 дні. Оскільки середньоденна заробітна плата позивача становить 294 грн. 54 коп., то розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає виплаті позивачу за період з 07 квітня 2017 року по 01 березня 2018 року включно становить 65976 грн. 96 коп. (294,54 х 224), і саме така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Доводи представника відповідача про відсутність вини відповідача щодо несвоєчасного виконання своїх зобов'язань по виплаті заробітної плати перед позивачем та про те, що шкода позивачу була заподіяна в стані крайньої необхідності, суд вважає безпідставними. Вчинення дій у стані крайньої необхідності передбачає вчинення їх для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. З огляду на викладене, недоотримання всіх належних сум за надані послуги від РОВКП «Рівнеобводоканал», обмеження на підприємстві поставки природного газу, що не дало змоги виробити продукцію не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 65976 грн. 96 коп. підлягають задоволенню повністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved