Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить скасувати заборону на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , накладену Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення Заводу транспортного машинобудування ім. Малишева від 01.07.1962 за № 446, запис у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 5475269 від 13.08.2007. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на те, що він є спадкоємцем його померлого батька [PERSON] , останній в свою чергу був спадкоємцем свого батька [PERSON] . При оформленні спадкових прав позивач дізнався про наявність на домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , яке входить до складу спадщини, заборони, накладеної Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення Заводу транспортного машинобудування ім. Малишева від 01.07.1962 за № 446. На запит до ДП «Завод ім. В.О. Малишева» щодо підстав встановлення заборони на домоволодіння було отримано відповідь про відсутність інформації про підстави звернення Заводу транспортного машинобудування ім. Малишева до Першої Харківської міської державної нотаріальної контори із повідомлення № 446 від 01.07.1962 про накладення заборони на об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що наявність вказаної заборони обмежує його у можливості оформлення спадкових прав. Від ДП «Завод ім. В.О. Малишева» до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що оскаржувана заборона накладена Першою Харківською державною нотаріальною конторою, а тому діями чи рішеннями відповідача права та інтереси позивача [PERSON] не порушуються. Позивачем також не надано документів, що підтверджують, що ДП «Завод ім. В.О. Малишева» є правонаступником Заводу транспортного машинобудування ім. Малишева. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Атаманюк П.В. підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача ДП «Завод ім. В.О. Малишева» Косінова Н.І. у судовому засіданні заперечувала проти заявлених вимог в повному обсязі, просила відмовити в їх задоволенні. Представник третьої особи - Перша Харківська міська державна нотаріальна контора у судове засідання не з`явився, просив проводити розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , про що Міським ЗАГС м. Харкова 06.04.1985 в книзі зроблено запис № 3152, видано свідоцтво серії [NUMBER] . 08 лютого 1986 року Сьомою Харківською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яким визначено, що спадкоємцями [PERSON] в рівних частках є його дружина [PERSON] та його син [PERSON] ; спадкове майно складається з житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . На свідоцтві, виданому на ім`я [PERSON] наявний запис про його реєстрацію КП «ХМБТІ». [INFO] помер [PERSON] , про що Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 26.11.2019 зроблено відповідний актовий запис 17115 (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ); його спадкоємцем є його син [PERSON] , [INFO] , позивач у справі (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). [INFO] померла [PERSON] , П`ятою Харківською міською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 1161/2020, до спадково майна померлої входить житловий будинок [ADDRESS] ; єдиним спадкоємцем, що прийняв спадщину, є її онук [PERSON] , [INFO] . Згідно даних реєстру з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - [ADDRESS] , наявне обтяження - заборона, накладену Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення Заводу транспортного машинобудування ім. Малишева від 01.07.1962 за № 446, запис у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 5475269 від 13.08.2007. На запит суду Харківським обласним державним нотаріальним архівом надано фотокопію повідомлення Заводу транспортного машинобудування ім. Малишева від 01.07.1962 за № 446, з якого вбачається, що Завод ім. Малишева надав [PERSON] позику в розмір 700 рублів строком на 7 років на будівництво житлового будинку на ділянці за адресою: [ADDRESS] , відведеній рішенням Міськвиконкому від 27.03.1958 за № 150-23. Також, Першою Харківською державною нотаріальною конторою було видано заборону на будівлю, зведену [PERSON] за рахунок позики, на підставі повідомлення Заводу ім. Малишева від 01.07.1962 за № 446, реєстровий № 25664. З довідки ДП «Завод ім. В.О. Малишева» від 22.01.2021 за № 019-09/90 щодо зміни назви підприємства за період з 1957 по теперішній час вбачається, що згідно наказу № 31 від 27.02.1957 «Завод транспортного машинобудування» перейменований в «Харківський завод транспортного машинобудування імені В.О. Малишева»; наказом № 156 від 28.04.1978 перейменовано в Виробниче об`єднання «Завод ім. В.О. Малишева»; рішенням Комінтернівської районної Ради народних депутатів від 03.08.1993 за № 214-2 перейменовано в Державне підприємство «Завод ім. В.О. Малишева». Згідно листа ДП «Завод ім. В.О. Малишева» від 22.06.2020 за № 3146/13, підприємство не має інформації щодо підстав звернення про накладення заборони на об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] , також відсутні дані про наявність заборгованості [PERSON] перед ДП «Завод ім. В.О. Малишева». Відповідно до ст. 41 Конституції Україникожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною 1 ст. 316 Цивільного кодексуУкраїни встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності розкритий у статті 317 ЦК України. Відповідно до ч. 1 вказаної статті власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною другою цієї статті встановлено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 6 ст. 319 ЦК Українидержава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 392 ЦК Українивласник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту даної правової норми, право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Згідно з правовим висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 13.02.2018 р. у справі № 910/11266/17: "Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Проте юридично забезпечена можливість здійснювати правомочності щодо володіння, користування і розпорядження власника належним йому майном не може виходити за рамки, встановлені правовими нормами, що регулюють відносини у сфері власності (абзац другий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.05.2005 № 4-рп/2005 у справі про права акціонерів ЗАТ). Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту даної правової норми, право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Тобто у позивача є право власності на певне майно, і має місце факт оспорювання належного позивачу права.Отже, на підтвердження наявності у Позивача суб`єктивного права, на захист якого подано позов, останній повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його право на вказане майно, тобто право власності..." Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ознаками судових доказів є їх достовірність і достатність. Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування. А достатність це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). Враховуючи викладене, суд вважає заявлені [PERSON] позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved