Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Коробочкинської сільської ради Чугуївського району Харківської області про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: с. Коробочкине, вул. Жовтнева, 77, Чугуївського району Харківської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 31 жовтня 1995 року, його бабуся, [PERSON], склала заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження: « Будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: с. Коробочкине, вул. Жовтнева, 77, Чугуївського району Харківської області, заповідаю своєму онуку [PERSON]». 14 червня 1996 року [PERSON], померла. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з вище вказаного житлового будинку. [PERSON] фактично прийняв спадщину, так як вступив в управління і володіння спадковим майном після смерті бабусі. Проте коли позивач звернулася до нотаріальної контори, нотаріус повідомила, що не зможе видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, через відсутність правовстановлюючого документу на нерухоме майно, оскільки даний будинок не зареєстрований в КП «Чугуївське МБТІ», у звязку з чим позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав Представник позивача [PERSON], діючий за довіреністю від 02.11.2015 року (а.с. 22) в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, та просив суд позов задовольнити. Відповідач в судове судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, згідно якої проти задоволення позову не заперечував та просив проводити розгляд справи у його відсутності (а.с. 24). Суд відповідно до ст. 169 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутності \~не з'явившихся осіб за наявними доказами справи. Вислухавши представника позивача, дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 31 жовтня 1995 року, [PERSON], склала заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження: «Будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: с. Коробочкине, вул. Жовтнева, 77, Чугуївського району Харківської області, заповідаю своєму онуку [PERSON]» (а.с. 5). 14 червня 1996 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ВЛ №031260, виданим 16 червня 1996 року Коробочкинською сільською радою Чугуївського району Харківській області, актовий запис № 16 (а.с. 6). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: с. Коробочкине, вул. Жовтнева, 77, Чугуївського району Харківської області. Належність вказаного будинку на праві власності [PERSON] підтверджується довідкою виконавчого комітету Коробочкинської сільської ради Чугуївського району Харківської області № 02-41/1399 від 15.09.2015 року яка свідчить про те, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: с. Коробочкине, вул. Жовтнева, 77, Чугуївського району Харківської області зареєстрований в по господарській книзі Коробочкинської сільської ради під № 0098 і головою господарства значиться [PERSON] (а.с. 11). Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки правовідносини виникли під час дії Цивільного Кодексу 1963 року, то згідно з п.4 Заключних та перехідних положень ЦК України 2003 року, необхідно застосовувати норми ЦК України 1963 року. Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 534 ЦК Української РСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметі звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно зі статтею 548 ЦК Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Пунктом 1 частини 1 статті 549 ЦК Української РСР встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. [PERSON] фактично прийняв зазначену спадщину, так як на момент смерті бабусі мешкав разом з нею та в подальшому здійснив її поховання, а також вступив в управління і володіння спадковим майном, продовжує користуватися побутовими речами, які залишились після смерті спадкодавиці, доглядає за будинком та протягом строку, передбаченого ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР, не заявив про відмову від спадщини, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Коробочкинської сільської ради Чугуївського району Харківської області № 02-41/30 від 11.01.2016 року (а.с. 23). Відповідно до ст. 560 ЦК Української РСР, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 561 ЦК Української РСР, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до Глави 10 п. 4.9, 4.10 "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" свідоцтво про право на спадщину видається на підставі письмової заяви спадкоємців після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Згідно з [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»:\~У випадках відсутності правовстановлюючих документів у зв'язку з їх втратою та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, крім того, право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 2 ст. 16 Постанови Пленуму Верховного України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року N7, заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини. Відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно позбавляє позивача можливості належним чином оформити свої майнові права на успадковане майно та отримати свідоцтво про право на спадщину, узв'язку з чим, він в порядку ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України змушений звернутись до суду, за захистом своїх прав, оскільки не може оформити та юридично закріпити за собою право власності на спадкове майно. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права. Згідно Наказу Міністерства юстиції України №914/5 від 26.05.2009 року «Про затвердженняМетодичних рекомендацій щодо державної реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна на підставі рішень судів»,Рішення судів про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об'єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності є правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна. На підставі викладеного,

Outcome: approved