Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

[PERSON] в особі представника за договором адвоката Щасливого О.Р. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування заявлених позовних вимог адвокат Щасливий О.Р. зазначив, що 26 жовтня 2002 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 31 січня 2019 року у справі №324/2228/18 шлюб, укладений між сторонами, було розірвано. Від шлюбу сторони мають двох доньок - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 26 вересня 2016 року Пологівським районним судом Запорізької області було видано [PERSON] виконавчий лист у справі №324/1480/16-ц, провадження №2/334/690/2016, про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно на утримання доньок [PERSON] та [PERSON] до їх повноліття, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину. Наразі виконавчий лист перебуває на примусовому виконанні в Пологівському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (до липня 2018 року - ВП № 52715897, з липня 2018 року - ВП № 56883957). Відповідач аліментні зобов`язання виконував неналежним чином, у зв`язку з чим постановою Запорізького апеляційного суду від 02 квітня 2020 року у справі №324/345/19 з нього на користь позивачки було стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 40 252,05 грн. Також під час шлюбу сторонами було придбано за спільні кошти частину житлового будинку [ADDRESS] , з господарчими та побутовими будівлями та спорудами за договором купівлі-продажу, посвідченим 13 жовтня 2003 року приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області Черкун В.І. Стороною у відповідному договорі купівлі-продажу був [PERSON] , а отже й право власності у відповідних державних реєстрах на це майно зареєстровано за ним. Сторони намагалися урегулювати спір у позасудовому порядку, проте їм не вдалося дійти згоди з даного питання. У зв`язку з вищезазначеним позивач [PERSON] в особі представника за договором адвоката Щасливого О.Р. просить суд постановити рішення, яким визнати 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] та [PERSON] , а також в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 49,3 кв.м. У підготовче засідання позивачка [PERSON] та її представник адвокат Щасливий О.Р. не з`явилися. У той же час, представник позивачки адвокат Щасливий О.Р. надав суду письмову заяву, в якій зазначив, що у зв`язку із визнанням відповідачем позову просить справу розглянути за відсутності позивача та її представника без застосування технічної фіксації процесу. Також він просить позов задовольнити у повному обсязі і визнати спірне майно спільною сумісною власністю подружжя, визнати за позивачкою право власності на 1/4 частину спірного майна, а відповідачу залишити іншу 1/4 частину спірного будинку. На підставі ч.1 ст.142 ЦПК України він просить суд стягнути з відповідача половину сплаченого позивачкою судового збору, а іншу половину повернути з державного бюджету. Крім того, він вказав, що він та позивачка відмовляються від стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу. Відповідач [PERSON] також у підготовче засідання не з`явився, але надав суду письмову заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] про поділ майна подружжя визнав у повному обсязі та просив позов задовольнити, а справу просив розглянути без його участі без технічної фіксації судового процесу. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України справа розглядається за відсутності учасників справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Судом встановлено, що визнання позову відповідачем не суперечать вимогам законодавства України і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому є підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1 і ч.2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст. 364 ЦК України). Частинами 1 і 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу майна полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблені поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановленням їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз.1 п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п. 23 і п. 24 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. Також суд враховує правові позиції ВС та ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВС та ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У підготовчому засіданні судом встановлено, що сторони з 26 жовтня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 30 листопада 2018 року, який було на підставі рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 31 січня 2019 року у справі №324/2228/18, копія якого долучена до матеріалів справи. Сторони визнають, що під час шлюбу 13 жовтня 2003 року вони придбали нерухоме майно, а саме: 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 49,3 кв.м., право власності на яке зареєстроване за [PERSON] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2003 року та копією витягу КП «Імпульс» Пологівської районної ради про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24 січня 2006 року. Сторони також визнають, що 1/2 частина даного будинку є їх спільною сумісною власністю подружжя та не заперечують з приводу поділу його на дві рівні частини - по 1/4 частині кожному, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, поділу майна подружжя і визнання за позивачем та відповідачем права приватної власності на нерухоме майно - на 1/4 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , кожному. На підставі ст.141 і ст.142 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивачки половину понесених витрат зі сплати судового збору в сумі 420,40 грн. відповідно до квитанції №П280/9048281/1 від 26 червня 2020 року, а іншу половину повертає із державного бюджету. На підставі викладеного,

Outcome: approved