Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

15 квітня 2016 року, позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, який в подальшому збільшила та в остаточній редакції якого від 03.06.2016 р. вказала, що 25.11.2010 р. [PERSON] селищним головою було незаконно видано розпорядження про її звільнення з роботи з посади спеціаліста з юридичних питань [PERSON] с/р, на яку вона була призначена з 01.08.2009 р., та постановою Овідіопольського райсуду Одеської області від 18.08.2011 р. вона була поновлена на своїй посаді з 25.11.2010 р., однак рішення про її поновлення на роботі було виконане відповідачем лише 05.04.2013 р. У звязку з тим, що вона знаходилася у вимушеному прогулі протягом тривалого часу, а саме 1 рік 7 місяців 18 днів, вона звернулася до Овідіопольського райсуду Одеської області з позовом про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, рішенням якого від 30.01.2015 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11.11.2015 р. були частково задоволені її позовні вимоги та стягнуто з [PERSON] с/р на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу через невиконання [PERSON] с/р постанови Овідіопольського райсуду про поновлення її на роботі у розмірі 56001,31 грн. та моральну шкоду у сумі 2000 грн., а всього 58001,31 грн. При чому, ухвалою ВССУ від 04.02.2016 р. у відкритті касаційного провадження [PERSON] с/р було відмовлено. Однак, після цього відповідач виконав вищевказане рішення суду лише в примусовому порядку, звернувшись до органів ДКС з численними скаргами через невиконання законного рішення суду та спроб відповідача відстрочити (відтермінувати) його виконання, шляхом подачі до суду заяви про зміну способу та порядку його виконання. Як наслідок, присуджена їй заробітна плата за час вимушеного прогулу та компенсація за моральну шкоду була сплачена відповідачем лише 23.03.2016 р., тобто кошти, які вона мала отримати у квітні 2013 р., фактично отримані нею через 3 роки, і які значно знецінилися з огляду на інфляційні збитки. Таким чином, з вищевказаних підстав та з посиланням на Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини коштів у звязку з порушенням строків їх виплати», позивачка просила суд, стягнути з відповідача [PERSON] селищної ради Овідіопольського району Одеської області за рахунок коштів бюджету [PERSON] селищної ради Овідіопольського району Одеської області на свою користь суму компенсації втрати частини коштів у звязку з порушенням строків їх виплати та присудженої моральної шкоди у розмірі 51860,98 грн., які складаються з інфляційних збитків за час з 06.05.2013 р. (без першого місяця затримки) до 23.03.2016 р. від суми заробітної плати 56001,31 грн. 46122,86 грн., від суми моральної компенсації 2000 грн. (з 01.03.2015 р. до 23.03.2016 р.) 679,79 грн., 3% річних 4989,49 грн. та 68,88 грн. відповідно до вказаних сум (46122,86 грн. + 679,79 грн. + 4989,49 грн. + 68,88 грн.). В судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали збільшений позов в редакції від 03.06.2016 р. та просили його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважаючи його необґрунтованим і незаконним та з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов (а.с. 40-47). Представник 3-ої особи Управління Державної казначейської служби України в Овідіопольському районі Одеської області в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце судового розгляду двічі повідомлявся належним чином, що підтверджується інформацією «Укрпошти» наданої в електронному вигляді та поштовим повідомленням про вручення судової повістки з викликами до суду під підпис уповноваженої особи, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав, що не перешкоджає розглядові справи по суті згідно норм ст. 169 ЦПК України (а.с. 38-39,52). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Приписами частини 4 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 43 Конституції України передбачено кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст.ст. 94,97 КЗпП заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених ч. 2 цієї статті. Оплата праці працівникові - здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобовязань щодо оплати праці. Приписами ст.ст. 115-117 КЗпП передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів. При звільненні працівника виплата всіх, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно із п. 21 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 р. У відповідності до приписів ст. 235 КЗпП України - у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Згідно із приписами ст. 625 ЦК України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст. 1-4,6,7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2000, N 49, ст.422) ( Із змінами, внесеними згідно із Законами № 429-IV (429-15) від 16.01.2003 р., ВВР, 2003, № 10-11, ст. 87 № 431-IV (431-15 від 16.01.2003 р., ВВР, 2003 р., № 14,ст. 96) - підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання - здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру : пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Компенсацію виплачують за рахунок, зокрема : коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету. Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Відповідальність власника або уповноваженого ним органу (особи) за несвоєчасну виплату доходів визначається відповідно до законодавства. Суд встановив, що 25.11.2010 р. [PERSON] селищним головою було незаконно видано розпорядження про звільнення позивачки з роботи з посади спеціаліста з юридичних питань [PERSON] с/р, на яку вона була призначена з 01.08.2009 р., та постановою Овідіопольського райсуду Одеської області від 18.08.2011 р. вона була поновлена на своїй посаді з 25.11.2010 р., однак рішення про її поновлення на роботі було виконане відповідачем лише 05.04.2013 р. У звязку з тим, що позивачка знаходилася у вимушеному прогулі протягом тривалого часу, а саме 1 рік 7 місяців 18 днів, вона звернулася до Овідіопольського райсуду Одеської області з позовом про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, рішенням якого від 30.01.2015 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11.11.2015 р. були частково задоволені її позовні вимоги та стягнуто з [PERSON] с/р на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу через невиконання [PERSON] с/р постанови Овідіопольського райсуду про поновлення її на роботі у розмірі 56001,31 грн. та моральну шкоду у сумі 2000 грн., а всього 58001,31 грн. При чому, ухвалою ВССУ від 04.02.2016 р. у відкритті касаційного провадження [PERSON] с/р було відмовлено (а.с. 5-13,53-63). Однак, після цього відповідач виконав вищевказане рішення суду лише в примусовому порядку, звернувшись до органів ДКС з численними скаргами через невиконання законного рішення суду та спроб відповідача відстрочити (відтермінувати) його виконання, шляхом подачі до суду заяви про зміну способу та порядку його виконання. Як наслідок, присуджена їй заробітна плата за час вимушеного прогулу та компенсація за моральну шкоду була сплачена відповідачем лише 23.03.2016 р., тобто кошти, які вона мала отримати у квітні 2013 р., фактично отримані нею через 3 роки, і які значно знецінилися з огляду на інфляційні збитки (а.с. 14-17). З огляду на вищевикладене, з урахуванням вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини коштів у звязку з порушенням строків їх виплати», ст. 625 ЦК України та розрахунку суми позову, зробленого позивачкою у відповідності до норм чинного законодавства України і перевіреного судом, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю як обґрунтований і підтверджений документально зі стягненням з відповідача [PERSON] селищної ради Овідіопольського району Одеської області за рахунок коштів бюджету [PERSON] селищної ради Овідіопольського району Одеської області на користь позивачки суму компенсації втрати частини коштів у звязку з порушенням строків їх виплати та присудженої моральної шкоди у розмірі 51860,98 грн., які складаються з інфляційних збитків за час з 06.05.2013 р. (без першого місяця затримки) до 23.03.2016 р. від суми заробітної плати 56001,31 грн. 46122,86 грн., від суми моральної компенсації 2000 грн. (з 01.03.2015 р. до 23.03.2016 р.) 679,79 грн., 3% річних 4989,49 грн. та 68,88 грн. відповідно до вказаних сум (46122,86 грн. + 679,79 грн. + 4989,49 грн. + 68,88 грн.) (а.с. 31-37). Судом не приймаються до уваги надані представником відповідача заперечення проти позову, викладені ним письмово та в судовому засіданні, які такі, що спростовуються вищенаведеними доказами по справі а також, у звязку з тим, що вони не відповідають вимогам ст.ст. 57-60 ЦПК України щодо їх допустимості і належності без відповідних документальних підтверджень. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідача на користь держави слід стягнути 551,20 грн.

Outcome: approved