Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

21 лютого 2017 року до суду звернувся прокурор в інтересах Київської обласної державної адміністрації з вказаною позовною заявою, в якій зазначив, що було встановлено порушення вимог земельного законодавства під час передачі в оренду [PERSON] земельної ділянки водного фонду та водного об'єкта для риборозведення загальною площею 2,64 га, яка розташована в межах Лобачівської сільської ради Володарського району Київської області, тому прокурор просить суд визнати недійсним та скасувати розпорядження Володарської районної державної адміністрації Київської області № 100 від 01.04.2014 року «Про передачу в оренду [PERSON] земельної ділянки водного фонду та водного об'єкта для риборозведення в межах Лобачівської сільської ради Володарського району Київської області», визнати недійсним договір оренди водного об'єкта та земельної ділянки водного фонду загальною площею 2,64 га, яка знаходиться в межах Лобачівської сільської ради Володарського району Київської області, який укладено між [PERSON] та Володарською районною державною адміністрацією Київської області від 01.04.2014 року строком на три роки та стягнути з відповідачів судові витрати у розмірі 3200 гривень 00 копійок. Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити позов, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Володарської РДА Київської області в судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. По справі встановлено, що відповідно до розпорядження Володарської районної державної адміністрації Київської області № 100 від 01.04.2014 року «Про передачу в оренду [PERSON] земельної ділянки водного фонду та водного об'єкта для риборозведення» в межах Лобачівської сільської ради Володарського району Київської області площею 2,64 га, строком на 3 роки за межами населеного пункту (а.с.11-12). 01.04.2014 року було укладено договір оренди водного об'єкта та земельної ділянки водного фонду загальною площею 2,64 га, яка знаходиться в межах Лобачівської сільської ради Володарського району Київської області, який укладено між [PERSON] та Володарською районною державною адміністрацією Київської області від 01.04.2014 року строком на три роки (а.с.14-16) та відповідно до акту передачі-приймання орендованої земельної ділянки водного фонду та водного об'єкта від 01.04.2016 року Володарська РДА Київської області в особі голови адміністрації [PERSON] відповідно до договору оренди від 01.04.2014 року передає в оренду, а [PERSON] приймає в оренду земельну ділянку водного фонду та водний об'єкт площею 2,64 га, в межах земель Лобачівської сільської ради Володарського району Київської області для риборозведення терміном на 3 роки (а.с.17). 01.06.2016 року Голова Володарської РДА Київської області [PERSON] звернувся повідомленням до начальника Володарського відділення Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області [PERSON], вказавши, що з моменту набрання чинності нової редакції Закону України «Про аквакультуру», було укладено договір оренди об'єкту водного фонду з порушенням норм чинного законодавства, а саме, договір оренди водного об'єкта та земельної ділянки водного фонду загальною площею 2,64 га, яка знаходиться в межах Лобачівської сільської ради Володарського району Київської області, який укладено між [PERSON] та Володарською районною державною адміністрацією Київської області від 01.04.2014 року строком на п'ять років (а.с.18-19). Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Позивач посилається як на підставу порушення норм чинного законодавства при укладенні договору оренди та винесення розпорядження, на Закон України «Про аквакультуру», який набрав чинності 01.07.2013 року. Відповідно до ст. 51 Водного кодексу України, водні об'єкти надаються у користування за договором оренди земель водного фонду на земельних торгах у комплексі із земельною ділянкою. Водні об'єкти надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними Земельним кодексом України, відповідно до договору оренди, погодженого з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства. Надання водних об'єктів у користування на умовах оренди здійснюється за наявності паспорта водного об'єкта. Порядок розроблення та форма паспорта затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища. Водні об'єкти надаються в користування на умовах оренди без обмеження права загального водокористування, крім випадків, визначених законом. Згідно ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ст. 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для ведення водного господарства; будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; індивідуального дачного будівництва. Обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно п.7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року, земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК України, статті 2, 5 Земельного Кодексу України). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК України, статтею 152 ЗК України, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства. Згідно з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності Українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами тощо. Вирішуючи спір суд враховує, що відносини, пов'язані з орендою землі та водних об'єктів. Передусім статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право власності набувається в порядку визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним. Дане конституційне право конкретизовано та розширено в положеннях Цивільного та Земельного кодексів України. У відповідності до приписів статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити зазначеному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ст. ст. 10 та 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України надані суду докази мають бути належними та допустимими. Згідно з вимогами ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Підсумовуючи вищевикладене та виходячи із норм чинного законодавства, які регулюють дані правовідносини та наданих суду доказів, які досліджені в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача базуються на законі, є обґрунтованими, тому їх слід задовольнити. За правилами ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved