Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

[PERSON] , (далі - позивач), в особі представника - адвоката Живаги О.В., звернувсь до суду із позовом до Макарівської селищної ради Київської області, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог: [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. В обгрунтування позову вказав, що він тривалий час після закінчення школи, а потім служби в Збройних силах, працював у СПО «Макарів» трактористом і у 1997 році йому була виділена та передана квартира [ADDRESS] . Після вселення 22.08.1997 року він був прописаний у вказаній квартирі, як того вимагало законодавство, що діяло на той момент, при цьому до даного часу його постійне місце проживання також зареєстроване у даній житловій квартирі. Тривалий час він користувався житловою квартирою проживав у ній, неодноразово проводив поточний ремонт квартири, виконував всі необхідні дії щодо утримання квартири у належному технічному та санітарному стані. Однак станом на серпень 1997 року, коли він вселився та зареєструвався у житловій квартирі в колгоспному житловому будинку, з невідомих причин йому на руки ніякого рішення колгоспу чи СПО «Макарів» про дозвіл на вселення, а також ордеру на вселення до вказаної квартири не видавалося. Пізніше, із початком процесу приватизації житлового фонду він не зміг приватизувати вказану квартиру, оскільки вона відносилася до громадського житлового фонду, тому у відповідності із ст. 65-1 ЖК УРСР він скористався правом придбання займаного ним жилого приміщення у будинку громадського житлового фонду, про що подав відповідне звернення до керівництва СПО «Макарів». 06.03.2000 року рішенням зборів уповноважених членів СПО «Макарів» було прийнято рішення про продаж вказаної житлової квартири йому, як користувачу і працівнику підприємства. Упродовж декількох років він виплачував вартість житлової квартири і після повного фінансового розрахунку 24.02.2006 року виконкомом Макарівської селищної ради було прийнято рішення про оформлення права власності [PERSON] на 1/5 частину житлового будинку по [ADDRESS] , що фактично і складає окрема житлова квартира № 2 . Однак, за даним фактом між [PERSON] та СПО «Макарів» окремого договору купівлі-продажу майна не укладалося, як його не укладалося і з іншими власниками квартир. Окрім [PERSON] рішенням Макарівської селищної ради № 31 від 24.02.2006 року було вирішено про оформлення права власності інших співвласників будинку та житлових квартир, при цьому [PERSON] та [PERSON] вчасно звернулися до органів БТІ і зареєструвавши право власності, отримали свідоцтво про право власності на 1/5 та 8/25 частин житлового будинку відповідно площі їхніх житлових квартир. Позивач у свою чергу через ряд різних життєвих обставин вчасно не оформив право власності та не отримав свідоцтво про право власності на квартиру, протягом всього періоду законодавством неодноразово змінювався перелік необхідних документів та порядок реєстрації речових прав на нерухоме майно, а також власне і суб`єкти вказаної діяльності. В результаті, коли він звернувся із заявою про державну реєстрацію речових прав на належну йому 1/5 частини житлового будинку по [ADDRESS] , то рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Макарівської РДА від 28.09.2020 року йому було відмовлено. Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстрація права власності на спірну квартиру [ADDRESS] за жодним суб`єктом права не проводилася. Окрім того вказана житлова квартира не обтяжена будь-якими заборонами чи арештами. Тож, позивач посилаючись на те, що він добросовісно та відкрито володіє вказаним майном - житловою квартирою, більше 10 років (з серпня 1997 року), провів поточні ремонти, доглядає за житловою квартирою та будинком, надвірними господарськими будівлями та прибудинковою територією, утримує її, зареєстрований та постійно проживає у ній, користується даною житловою квартирою та надвірними господарськими будівлями, про що відомо, і ніхто даному не перечить, просив суд визнати за ним на підставі набувальної давності право власності на житлову квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 04.01.2021 року позовну заяву [PERSON] , прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 04.03.2021 р., яке неодноразово відкладалось, черговий раз на 14.06.2021 р. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення вказаної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а третій особі - строк для подання письмових пояснень щодо позову або відзиву. Від відповідача надійшов відзив та клопотання про поновлення строку на його подання. Проте, суд вважає, що відповідачем подано відзив у встановлений судом строк, у встановленому порядку, а тому останній прийнято судом та приєднано до матеріалів справи. У відзиві відповідач вказав, що жодних доказів на підтвердження усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю позивачем не надано. Позивач, починаючи з 2006 року мав всі законні підстави для оформлення права власності на нерухоме майно у порядку визначеному нормами чинного законодавства України. Проте, вказаним правом [PERSON] впродовж 14 років не скористався, а сам по собі факт користування позивачем даним майном не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. У зв`язку із чим позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Від третьої особи [PERSON] надійшли письмові пояснення щодо позову, в яких остання вказала, що [PERSON] працюючи у СПО «Макарів» отримав квартиру [ADDRESS] , сплатив у подальшому за неї відповідні кошти, у вказаній квартирі він зареєстрований з 1997 року і проживає по даний час, а тому просила задовольнити позовні вимоги та розглянути справу у її відсутність. Від третьої особи [PERSON] надійшли письмові пояснення щодо позову, в яких остання вказала, що [PERSON] працюючи у СПО «Макарів» отримав квартиру [ADDRESS] , сплатив у подальшому за неї відповідні кошти, у вказаній квартирі він зареєстрований з 1997 року і проживає по даний час, а тому просила задовольнити позовні вимоги та розглянути справу у її відсутність. Ухвалою суду від 14.06.2021 р. підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду на 20.07.2021 р. Також вказаною ухвалою позивачу встановлено строк на подачу відповіді на відзив. У судове засідання 20.07.2021 р. позивач та його представник не з`явилися. Від представника позивача адвоката Живаги О.В. надійшла заява про підтримання позовних вимог, просив їх задовольнити з підстав викладених у позові, судові витрати просив з відповідача не стягувати та покласти на позивача. Представник відповідача будучи належним чином повідомлена про судовий розгляд справи у судове засідання не з`явилася, причини неявки суд не повідомила. Треті особи на судовий розгляд справи не з`явилися. Згідно наявних у матеріалах справи заяв, просили справу розглядати у їх відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин дійшов наступних висновків. Як вказав позивач у позові, та що не заперечив відповідач, позивач тривалий час після закінчення школи, а потім служби в Збройних силах, працював у СПО «Макарів» трактористом і у 1997 році йому була виділена та передана квартира [ADDRESS] . Після вселення 22.08.1997 року він був прописаний вказаній квартирі, як того вимагало законодавство, що діяло на той момент, при цьому до даного часу його постійне місце проживання також зареєстроване у даній житловій квартирі. Тривалий час він користувався житловою квартирою, проживав у ній, ним неодноразово проводився поточний ремонт квартири, виконував всі необхідні дії щодо утримання квартири у належному технічному та санітарному стані. Однак станом на серпень 1997 року, коли він вселився та зареєструвався у житловій квартирі в колгоспному житловому будинку, з невідомих причин йому на руки ніякого рішення колгоспу чи СПО «Макарів» про дозвіл на вселення, а також ордеру на вселення до вказаної квартири не видавалося. Пізніше, із початком процесу приватизації житлового фонду він не зміг приватизувати вказану квартиру, оскільки вона відносилася до громадського житлового фонду, тому у відповідності із ст. 65-1 ЖК УРСР він скористався правом придбання займаного ним жилого приміщення у будинку громадського житлового фонду, про що подав відповідне звернення до керівництва СПО «Макарів». Відповідно доПротоколу № 2 зборів уповноважених членів СПО «Макарів» від 06.03.2000 року [PERSON] вирішено продати квартиру [ADDRESS] (а.с. 7). Упродовж декількох років позивач виплачував вартість житлової квартири і після повного фінансового розрахунку 24.02.2006 року виконкомом Макарівської селищної ради було прийнято рішення про оформлення права власності [PERSON] на 1/5 частину житлового будинку по [ADDRESS] , що фактично і складає окрема житлова квартира № 2 . Однак, за даним фактом між [PERSON] та СПО «Макарів» окремого договору купівлі-продажу майна не укладалося, як його не укладалося і з іншими власниками квартир. Вказані обставини та факти підтверджуються паспортом [PERSON] , архівним витягом із протоколу № 2 зборів уповноважених членів СПО «Макарів» від 06.03.2000 року, квитанціями про сплату грошових коштів за квартиру, технічним паспортом та архівним витягом із рішення Макарівської селищної ради № 31 від 24.02.2006 року (а.с. 6-13). Окрім [PERSON] рішенням Макарівської селищної ради № 31 від 24.02.2006 року було вирішено про оформлення права власності інших співвласників будинку та житлових квартир, при цьому [PERSON] та [PERSON] вчасно звернулися до органів БТІ і зареєструвавши право власності, отримали свідоцтво про право власності на 1/5 та 8/25 частин житлового будинку відповідно площі їхніх житлових квартир. Позивач вчасно не оформив право власності та не отримав свідоцтво про право власності на квартиру, протягом всього періоду законодавством неодноразово змінювалося перелік необхідних документів та порядок реєстрації речових прав на нерухоме майно, а також власне і суб`єкти вказаної діяльності. В результаті, коли позивач звернувся із заявою про державну реєстрацію речових прав на належну 1/5 частини житлового будинку по [ADDRESS] , то рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Макарівської РДА від 28.09.2020 року йому було відмовлено (а.с. 14). Рішення про відмову у реєстрації права власності позивача грунтується на тому, що подані для реєстрації документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на вказане майно, оскільки відсутні правовстановлюючі документи. Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстрація права власності на спірну квартиру [ADDRESS] за жодним суб`єктом права не проводилася. Окрім вказана житлова квартира не обтяжена будь-якими заборонами чи арештами. Вказані обставини та факти підтверджуються Інформаційною довідкою з Державною реєстру речових прав та рішенням державного реєстратора (а.с. 16-17). Вирішуючи вимоги за заним позовом, суд керується наступним. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом, статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України, серед яких є визнання права. Спосіб захисту порушеного права має бути ефективним, тобто у повній мірі відновити порушене право особи, а тому в даному випадку обраний позивачем спосіб захисту відновить її порушене право на майно. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 321, 328 ЦК України, право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно пунктів 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Як передбачено ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тож, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих сторонами доказів на підтвердження своїх обгрунтувань та заперечень, суд приходить до висновку, що позивачем доведено належними доказами ті обставини на які він посилається у позові, відповідачем їх не спростовано, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Проте, у даному випадку судові витрати за клопотанням позивача з відповідача не стягуються. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved