Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

27 лютого 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду із даною позовною заявою, в якій просить встановити нікчемність посвідченого 10 серпня 2015 року сільським головою Липівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області заповіту, вчиненого від імені [PERSON], який проживав в [INFO] та помер 11 серпня 2015 року в смт Томашпіль Томашпільського району Вінницької області. Позов обґрунтовано наступним. 11 серпня 2015 року помер батько позивача [PERSON] Їхні родинні відносини підтверджуються свідоцтвом про народження позивача. Відповідно позивач є спадкоємцем першої черги спадкування майна, що залишилося після смерті її батька. [PERSON] вказує, що коли вона звернулася до Томашпільської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, їй було повідомлено про існування заповіту від 10 серпня 2015 року на імя [PERSON]. Позивач зазначає, що даний заповіт вона вважає нікчемним, оскільки при його складанні та посвідченні були допущені грубі порушення норм діючого законодавства, зокрема, при підписанні та посвідченні заповіту в приміщенні Томашпільської ЦРЛ були відсутні два свідка. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позові, попросили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, пояснюючи, що свідки при підписанні та посвідченні заповіту були присутні, навіть більше, ніж двоє. Чому їх не вписано у заповіт, їй не відомо. Скласти саме такий заповіт-було волею [PERSON] Текст заповіту було прочитано останньому і він був згоден. Підписати заповіт сам [PERSON] не міг, оскільки у нього тремтіли руки, тому підпис поставила Бабина. Представник Липівської сільської ради [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, пояснив, що порушення вважає незначними, які не могли вплинути на волевиявлення заповідача. До нього в сільську раду приїхала мати заповідача [PERSON] і пояснила, що заповідач-Копиченський [PERSON] помирає і тому хоче скласти заповіт на імя своєї племінниці. Текст заповіту був складений зі слів матері заповідача, яка пояснювала, що [PERSON] хоче все своє майно заповісти племінниці. При цьому були присутніми Бабина, Кулик. Наперед був складений заповіт у сільській раді, який в подальшому оголошувався при всіх присутніх в приміщенні лікарні. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснив, що [PERSON] знаходився на лікування у Томашпільській ЦРЛ. [PERSON] перебував у важкому стані, не розумів значення своїх дій. Свідка, як лікаря повідомили, що мають намір скласти заповіт, однак при цьому свідка не було. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що вона є матірю [PERSON] Особисто вона поїхала до Липівської сільської ради та попросила приїхати в Томашпільську лікарню і скласти заповіт від імені її сина на відповідача [PERSON], оскільки такою була воля її сина, який повідомив при працівниках сільської ради, кому саме і яке саме майно він хоче заповісти. В сільській раді було складено заповіт, з яким поїхали до приміщення лікарні і там оголошували зміст заповіту. [PERSON] не міг його особисто підписати, тому підпис поставила працівник сільської ради. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що вона працює медичною сестрою у відділенні інтенсивної терапії Томашпільської ЦРЛ. Свідок памятає, як родичі [PERSON] просили дозволу привезти із Липівської сільської ради працівників, щоб скласти заповіт. Текст заповіту читався вголос, однак вона вже не памятає його змісту. Також свідок не бачила, хто саме підписував заповіт. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснив, що вона працює касиром Липівської сільської ради. Памятає, як приїхала [PERSON] і просила приїхати в Томашпільську лікарню і скласти заповіт. В приміщенні лікарні [PERSON] сказав заповіт складати на імя [PERSON]. Підпис [PERSON] не міг поставити, тому підписувала заповіт свідок, а оголошував текст заповіту голова сільської ради [PERSON] При цьому були присутніми також діловод сільської ради [PERSON] та сама [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснив, що вона є сестрою покійного [PERSON], тому постійно знаходилася у лікарні і доглядала за братом. Перебуваючи у лікарні, брат сказав, що хоче скласти заповіт на [PERSON], оскільки лише остання зможе його доглянути. Мати заповідача їздила у Липівську сільську раду. Приїхали працівники сільської ради і заповіт був причта ний вголос, після чого підписаний. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, розглянувши матеріали справи та дослідивши всі зібрані по справі докази, суд прийшов до наступних висновків. \~Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно ст..1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу\~\~диспозитивності цивільного судочинства\~\~\~(ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які\~\~беруть\~\~участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. \~\~\~\~ Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. \~Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. \~\~\~\~\~\~ Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). \~\~\~\~\~\~ Заповіт із вадами волі, тобто складений особою, волевиявлення якої не відповідало її дійсним намірам (внаслідок помилки, обману, насильства), може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи у відповідності до ст.ст. 229, 230, 231 ЦК України. \~\~\~\~\~\~ Заповіт може бути визнаний недійсним як повністю, так і частково. При цьому недійсність окремих частин заповіту не тягне недійсності його в цілому. \~\~\~\~\~\~ Відповідно до п.17 постанови пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року N 7 Про судову практику у справах про спадкування, право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Судом встановлено, що помер 11 серпня 2015 року в смт Томашпіль Вінницької області помер [PERSON] (а.с.5). 10 серпня 2015 року [PERSON] було склав заповіт на імя [PERSON], якій заповів усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він матиме право за законом. Даний заповіт посвідчений сільським головою Липівської сільської ради скрипником В.І., записаний останнім зі слів [PERSON]. у звязку з хворобою заповідача [PERSON] за його дорученням, у його та сільського голови присутності текст заповіту підписано [PERSON] Заповіт повністю прочитаний уголос заповідачем до його підписання у присутності свідка [PERSON] (а.с.10). Як вбачається із довідки КУ «Томашпільська ЦРЛ», [PERSON], [INFO] дійсно перебував на стаціонарному лікуванні в реанімаційному відділенні Томашпільської ЦРЛ (а.с.8). Згідно копій свідоцтв про народження та одруження, позивач у справі є донькою [PERSON] (а.с.6,7). Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року N 1023-XII «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року N 3161-IV), Законом України від 6 жовтня 1998 року N 161-XIV «Про оренду землі» (в редакції Закону від 2 жовтня 2003 року N 1211-IV) та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Згідно п.5 даної Постанови, вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Згідно п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 419 « Про порядок посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених \Із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ № 1854 від 12.12.2002, № 940 від 06.07.2006, № 161 від 05.03.2009, № 868 від 19.09.2012, № 1144 від 05.12.2012, № 46 від 30.01.2013, посвідчувати заповіти і довіреності, що прирівнюються до нотаріально посвідчених (далі - заповіти і довіреності), відповідно до статей 245 і 1252 Цивільного кодексу України та статті 40 Закону України "Про нотаріат", мають право такі посадові, службові особи, серед інших, уповноважені посадові особи органів місцевого самоврядування - довіреності осіб, які проживають у населених пунктах, де немає нотаріусів, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування і розпорядження транспортними засобами. Згідно п.15 даної Постанови, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Посадова, службова особа посвідчує заповіти дієздатних фізичних осіб у присутності свідків. Не допускається вчинення заповіту через представника. Згідно п.16 даної Постанови, заповіт складається однією фізичною особою (крім заповіту, що складається подружжям). Заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складення, дати та місця народження заповідача і підписується заповідачем власноручно. Заповідач може написати заповіт власноручно або надрукувати за допомогою технічних засобів. Посадова, службова особа може на прохання заповідача записати заповіт з його слів власноручно або надрукувати за допомогою технічних засобів. У такому разі заповіт вголос зачитується заповідачем, який робить запис перед своїм підписом. Якщо заповідач внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності та у присутності запрошених ним двох свідків заповіт може підписати інша фізична особа згідно з пунктом 7 цього Порядку. Згідно п.17 даної Постанови, т екст заповіту складається так, щоб розпорядження заповідача не викликало непорозумінь чи сумнівів під час оформлення спадщини. Згідно п.18 даної Постанови, присутність не менш як двох свідків є обов'язковою умовою при посвідченні заповітів. Свідком може бути фізична особа, що має повну цивільну дієздатність. Свідком не може бути: інша посадова, службова особа; спадкоємець за заповітом; член сім'ї та близький родич спадкоємця за заповітом; фізична особа, що не може прочитати або підписати заповіт внаслідок фізичної вади або хвороби. У заповіті зазначаються прізвище, ім'я та по батькові свідка, дата його народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Відповідно ч.2 ст. 1248 ЦК України, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Відповідно ч.2 ст. 1252 ЦК України, заповіти осіб, зазначених у частинах першій - шостій цієї статті, посвідчуються при свідках. Стаття 1253 ЦК України визначає посвідчення заповіту при свідках. Так, на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. Згідно п. 1.1 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року за № 1298/20036, перелік нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначено статтею 37 Закону України «Про нотаріат». Стаття 37 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів щодо охорони спадкового майна; 2) посвідчують заповіти (крім секретних); 3) видають дублікати посвідчених ними документів; 4) засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; 5) засвідчують справжність підпису на документах; 6) видають свідоцтва про право на спадщину; 7) видають свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя. Статтею 41 даного Закону встановлено, що нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70 - 73, 85, 93 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями. Відповідно ст.. 43 - не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Відповідно до ст.. 44 - під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов'язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. Відповідно до ст. 56 - нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Посвідчення заповіту через представника, а також одного заповіту від імені кількох осіб не допускається. Згідно п.1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Згідно п.2.1 даного Порядку, нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування. Згідно п.2.3 даного Порядку, при вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, визначеному статтею 43 Закону України «Про нотаріат». У разі, якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт чи заяву, підписується інша фізична особа, посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Копія документа, за яким встановлюється особа, долучається до примірника документа, який залишається у справах органу місцевого самоврядування. Згідно п.2.4 даного Порядку, при посвідченні заповітів та засвідченні справжності підпису на документах перевіряється справжність підписів осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії. Правилами вчинення окремих видів нотаріальних дій, визначених у розділі ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, встановлено, що при посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 Цивільного кодексу України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути посадова особа органу місцевого самоврядування, яка посвідчує заповіт, спадкоємці за заповітом, члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом, особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім'я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними у пункті 2.6 розділу II цього Порядку. Згідно ст.. 1255 ЦК України, нотаріус, інша посадова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту. Згідно п.7 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 419 (у редакції постанови КМУ від 6 липня 2006 року № 940) «Про порядок посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених, заповіти і довіреності підписуються заповідачем або довірителем у присутності посадової, службової особи. У разі коли фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати заповіт чи довіреність, за її дорученням в її присутності та в присутності посадової, службової особи такий документ може підписати інша фізична особа. Про причини, з яких особа, від імені якої посвідчується заповіт чи довіреність, не підписала документ, зазначається у посвідчувальному написі. Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не може бути присутньою під час підписання заповіту, а також підписувати його за заповідача. Як було встановлено в судовому засіданні, визнано відповідачами, підтверджено свідком [PERSON], [PERSON], на імя якої [PERSON] було складено заповіт, була присутньою під час підписання заповіту. Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Оскільки вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах, суду доведено, що при складанні заповіту були допущені порушення норми Закону, які передбачають складання та підписання заповіту, зокрема, текст заповіту було складено у відсутності заповідача, при підписання заповіту був присутній лише один свідок, окрім того, при посвідченні та оголошенні заповіту була присутня і особа, на користь якої складено заповіт, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, позовна заява [PERSON] підлягає до задоволення. Відповідно до ст.. 215 ЦПК України, у резолютивній частині рішення суду повинно бути вирішено питання про розподіл судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно квитанції № 24, позивачем [PERSON] 27 лютого 2017 року було оплачено позовну заяву судовим збором в розмірі 640-00 гривень (а.с.1). Враховуючи вимоги ст.. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача в солідарному порядку понесені позивачем судові витрати, що складаються із сплати судового збору в розмірі 640-00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved