Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

19.06.2017 року ТзОВ «Фінансова компанія «Інновація» звернулась до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 014/1722/5/12128 від 24.03.2008р. в розмірі 5534,70 доларів США, що по курсу НБУ станом на 14.06.2017р. становить 143875,70 гривень, 3% річних в сумі 116,77 доларів США, що по курсу НБУ станом на 14.06.2017р. становить 3035,46грн. та судовий збір в розмірі 2203,68 гривень. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 вересня 2017 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інновація» до [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено повністю. Стягнуто з [PERSON] (ІПН - [NUMBER] ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інновація» заборгованість за кредитним договором № 014/1722/5/12128 від 24.03.2008р. в розмірі 5406,72 доларів США, що по курсу НБУ станом на 14.06.2017 р. становить 146911,16 грн. (сто сорок шість тисяч дев`ятсот одинадцять гривень шістнадцять копійок). Стягнуто з [PERSON] (ІПН - [NUMBER] ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інновація» судовий збір в розмірі 2203,68 (дві тисячі двісті три ) гривні 68 (шістдесят вісім) копійок. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2019 року, заяву адвоката Живко О.Б. в інтересах [PERSON] про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28.09.2017 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інновація» до [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28.09.2017 року по справі № 466/4411/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інновація» до [PERSON] про стягнення заборгованості - скасовано. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 24.03.2008 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк», (правонаступником якого по всіх правах та обов`язках є ПAT «ФІДОБАНК», було укладено Кредитний договір з фізичною особою №014/1722/5/12128 (далі - Договір кредиту). Відповідно до Договору кредиту позичальник отримав у тимчасове користування грошові кошти в сумі 17800,00 дол. США з кінцевим терміном повернення кредиту до 23 березня 2015 року. 28 серпня 2014 року між ПАТ «ФІДОБАНК» (що є правонаступником всіх прав та обов`язків ВАТ «Ерсте Банк» та ПАТ «Ерсте Банк») та TOB «ФК «АВЕРАЖ» ідентифікаційний код 39115791) укладено Договір відступлення права вимоги №1 та Договір №1 про відступлення права за договорами застави відповідно до яких було відступлене право вимоги за Договором кредиту та Договором застави. В свою чергу TOB «ФК «АВЕРАЖ» (ідентифікаційний код 39115791) відступило вказані права вимоги до TOB «ФІНАНС ТРАСТ ГРУП» (далі Заставодержатель) на підставі Договору про відступлення права вимоги 15/04/2015/01 від 15 квітня 2015 року та Договору про відступлення права вимоги за договорами застави від 15 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №480. Надалі вказаний кредитний договір був відступлений на TOB «ФК «ІННОВАЦІЯ», що підтверджує договір про відступлення права вимоги №2 від 08.02.2017 р. Згідно з п. 5.1. Кредитного договору Позичальник зобов`язаний використати кредит на зазначені у Договорі цілі і забезпечити повернення одержаного кредиту, сплату нарахованих відсотків та інших платежів на умовах передбачених цим Договором. На порушення умов Кредитного договору, вимог статей 526, 530, 625, 1054 Цивільного кодексу України, позичальник не виконав зобов`язання по своєчасній сплаті платежів по кредиту, процентів за користування коштами за Кредитним договором, у зв`язку з чим у Позичальника виникла заборгованість перед Позивачем. Заборгованість відповідача [PERSON] за Кредитним договором № 014/1722/5/12128 від 24.03.2008р. становить 4111,96 доларів США, що по курсу НБУ станом на 14.06.2017 р. становить 106 891,27 грн., з яких: 4111, 96 доларів США - заборгованість за кредитом; 00,00 дол. США - заборгованість по нарахованих та несплачених відсотках. 03.06.2016 р. TOB «ФІНАНС ТРАСТ ГРУП» було відправлено повідомлення (вимогу) №1038 від 01.06.2016 р. з вимогою сплати вищевказаної суми боргу протягом 30 (тридцяти) днів з моменту отримання зазначеної вимоги. Однак, станом на момент подання позовної заяви відповідачем, жодних дій щодо погашення боргу здійснено не було. Відповідно до п. 9.1. Кредитного договору у випадку порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом та комісій, передбачених положенням цього Договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення. Згідно із розрахунку пені за порушення строків повернення кредиту, сума пені складає 1422,74 доларів США, що по курсу НБУ станом на 14.06.2017 р. становить 36984,43 грн. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється віл відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Згідно із розрахунку 3 % річних сума складає 116,77 доларів США, що по курсу НБУ станом на 14.06.2017 р. становить 3035,46 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості складає 5406,72 доларів США, що по курсу НБУ станом на 14.06.2017 р. становить 146911,16 грн. Враховуючи вищевикладене, вимушені звернутися до суду. 30 жовтня 2019 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Фідобанк», ТзОВ «ФК «Авераж», ТзОВ «Фінанс траст груп», ТзОВ «ФК «Інновація» про визнання недійсним договору та визнання договорів нікчемними, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним, з моменту укладання, договір відступлення права вимоги №1 від 28.08.2014 року за кредитним договором № 014/1722/5/12128 від 24 березня 2008 року, який укладено між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Авераж»; визнати недійсним, з моменту укладання, договір відступлення права вимоги №15/04/2015/01 від 15.04.2015 року за кредитним договором № 014/1722/5/12128 від 24 березня 2008 року, який укладено між ТОВ «Фінансова компанія «Авераж» та ТОВ «Фінанс траст груп»; визнати недійсним, з моменту укладання, договір відступлення права вимоги №2 від 08.02.2017 року за кредитним договором № 014/1722/5/12128 від 24 березня 2008 року, який укладено між ТОВ «Фінанс траст груп» та ТОВ «Фінансова компанія «Інновація». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 29 січня 2020 року, зустрічну позовну заяву [PERSON] до ПАТ «Фідобанк», ТзОВ «ФК «Авераж», ТзОВ «Фінанс траст груп», ТзОВ «ФК «Інновація» про визнання недійсним договору та визнання договорів нікчемними прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження із позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інновація» до [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с.215). Свої вимоги [PERSON] мотивує тим, що 24.03.2008 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПУАТ «Фідобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №014/1722/5/12128 за яким банк надав позичальнику кредит в сумі 17 800,00 доларів США строком на 7 років. Відсотки за користування кредитом, встановлюються в наступних розмірах: - перший рік користування кредитом - 11,5% річних, - другий рік користування кредитом - 11,0% річних, - третій рік користування кредитом - 10,5% річних, - четвертий рік користування кредитом - 10,0% річних, - п`ятий рік користування кредитом - 9,5% річних, - шостий рік користування кредитом - 9,0% річних, - сьомий рік користування кредитом - 8,5% річних. Кінцевий термін погашення кредиту - 25 березня 2015 року (включно). Позичальнику кредит надано для придбання автомобіля Honda Civic, 2008р.в. В забезпечення зобов`язання за кредитним договором 24.03.2008 між [PERSON] та ВАТ «Ерсте Банк» було укладено договір застави транспортного засобу, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Бережною Л.П., реєстровий №1629, за умовами якого [PERSON] передав банку в заставу належний йому автомобіль Honda Civic, 2008р.в., д.н.з. [NUMBER] . Предмет застави оцінено сторонами в сумі 142 915,00 грн. 28.08.2014 року ПУАТ «Фідобанк» (як правонаступник ПАТ «Ерсте Банк») та «Фінансова компанія «Авераж» уклали договір про відступлення права вимоги №1 до боржників за кредитними договорами, в тому числі і до [PERSON] за кредитним договором №014/1722/5/12128 від 24.03.2008р. Відповідно до п.2.1 вказаного договору первісний кредитор (банк) передає (відступає) новому кредитору (фінансова компанія) свої права вимоги до боржників за кредитними договорами та/або іншими договорами про надання банківських послуг в обсязі та на умовах, що існують на момент укладання цього договору. 15.04.2015 року між ТОВ «Фінансова компанія «Авераж» та ТОВ «Фінанс траст груп» укладено договір про відступлення права вимоги №15/04/2015/01, шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі і до [PERSON] за кредитним договором №014/1722/5/12128 від 24.03.2008р. 08.02.2017 року між ТОВ «Фінанс траст груп» та ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» укладено договір про відступлення права вимоги №2, шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі і до [PERSON] за кредитним договором №014/1722/5/12128 від 24.03.2008р. Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені то надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Згідно з статтею 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Разом з тим, із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором. Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України). Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це oперації з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону, факторинг є фінансовою послугою. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу ( фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Оспорюваний договір про відступлення права вимоги від 28.08.2014 року містить ознаки факторингу, оскільки до нового кредитора переходить не лише право вимоги щодо сплати суми заборгованості, а також право відсотків, нарахованих на суму заборгованості, комісії та інші платежі відповідно до умов кредитного договору, Як вбачається з договору про відступлення права вимоги від 28.08.2014 року, згідно п.2.6 розмір заборгованостей боржників права вимоги до яких відступається згідно з цим договором складає 359 121 860,91 грн. Ціна даного договору відповідно до п.4.1 складає 332 986 897,44 грн. Таким чином, укладаючи вказаний договір ТОВ «Фінансова компанія «Авераж» набула право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги. Така різниця виразилася в отриманні ТОВ «Фінансова компанія «Авераж» від первісного кредитора таких прав щодо боржника: а) права вимоги на стягнення (отримання) від боржника будь-яких грошових нарахувань та вимог, у тому числі передбачених кредитним договором заходів відповідальності, які виникли у первісного кредитора до боржника до моменту укладення цього договору; б) права вимоги, які випливають з факту неналежного виконання боржником умов кредитного договору, в тому числі право на дострокове стягнення суми кредиту, процентів та інших пов`язаних з цим сум; в) права будь-яких інших вимог згідно кредитного договору №014/1722/5/12128. Відтак [PERSON] вказує, що наведене свідчить про те, що укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Авераж» та ПУАТ «Фідобанк» оспорюваний договір за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу. Цесія (уступка права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Проте сама по собі назва оспорюваного у даній справі договору не змінює його правової природи. З укладенням договору про відступлення права вимоги у кредитному договорі №014/1722/5/12128 від 24.03.2008 відбулася заміна кредитодавця-банку, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на іншу юридичну особу, - ТОВ «Фінансова компанія «Авераж», яка згідно даних сайту Нацкомфінпослуг не має ліцензій, виданих Нацкомфінпослуг. Тобто не відноситься до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу. Крім того вказує, що відповідно до висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 11.09.2018 по справі №909/968/16 - договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визнач розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність. За таких обставин та з огляду на те, що за змістом частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, тому такий договір підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої ст.215 Цивільного кодексу України. У ч. 1 ст. 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. Таким чином, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до державного реєстру фінансових установ та отримати ліцензію на право надавати конкретний вид фінансової послуги. Згідно інформації, внесеної до Державного реєстру фінансових установ, який веде Нацкомфінпослуг, відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Авераж» має статус фінансової установи, дата реєстрації 27.04.2017 року. Ліцензія на право надання послуг з факторингу не видавалася. Тобто Відповідач 2 не може бути фактором за договором відступлення права вимоги. ПУАТ «Фідобанк» , відповідно до вимог глави 73 ЦК України, не мало права відступати ТОВ «Фінансова компанія «Авераж» своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника [PERSON] ). Враховуючи викладене [PERSON] зазначає, що відповідачем ПУАТ «Фідобанк» порушено вимоги законодавства в сфері фінансових послуг, а саме: ч.2 ст.2 Закону, відповідно до якої, фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності; ч.5 ст. 5 Закону, відповідно до якої, фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11.09.2018 року (справа № 909/968/16) щодо розмежування договору факторингу та інших способів відступлення права вимоги - цесія (уступка права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Проте сама по собі назва оспорюваного в даній справі договору не змінює його правової природи: - ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю; - якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні; - плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Наведене вище свідчить про недійсність правочину, а саме договору відступлення права вимоги №1 від 28.08.2014 року за кредитним договором №014/1722/5/12128 від 24.03.2008 року, укладеного між ПУАТ «Фідобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Авераж». Як наслідок недійсними є договори відступлення права вимоги №15/04/2015/01 від 15.04.2015 року між ТОВ «Фінансова компанія «Авераж» та ТОВ «Фінанс траст груп» та від 08.02.2017 року №2 між ТОВ «Фінанс траст груп» та ТОВ «Фінансова компанія «Інновація». Враховуючи вищевикладене, для захисту своїх прав [PERSON] вимушений звернутися з зустрічним позовом до суду. Представник позивача Філатова О.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Просить первісний позов задовольнити в повному обсязі. Зустрічний позов заперечила з підстав, викладених в письмовій заяві, долученій до матеріалів справи та просила у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні первісний позов заперечила. Зустрічні позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в зустрічній позовній заяві. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що 24.03.2008 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк», (правонаступником якого по всіх правах та обов`язках є ПAT «ФІДОБАНК»), було укладено Кредитний договір з фізичною особою №014/1722/5/12128 (далі - Договір кредиту). Відповідно до Договору кредиту позичальник отримав у тимчасове користування грошові кошти в сумі 17800,00 дол. США з кінцевим терміном повернення кредиту до 23 березня 2015 року (а.с.9-10 т. 1). 28 серпня 2014 року між ПАТ «ФІДОБАНК» (що є правонаступником всіх прав та обов`язків ВАТ «Ерсте Банк» та ПАТ «Ерсте Банк») та TOB «ФК «АВЕРАЖ» (ідентифікаційний код 39115791) укладено Договір відступлення права вимоги №1 та Договір №1 про відступлення права за договорами застави, відповідно до яких було відступлене право вимоги за Договором кредиту та Договором застави (а.с.15-19 т.1). В свою чергу TOB «ФК «АВЕРАЖ» (ідентифікаційний код 39115791) відступило вказані права вимоги до TOB «ФІНАНС ТРАСТ ГРУП» (далі Заставодержатель) на підставі Договору про відступлення права вимоги 15/04/2015/01 від 15 квітня 2015 року та Договору про відступлення права вимоги за договорами застави від 15 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №480 (а.с.23-26 т. 1). Надалі вказаний кредитний договір був відступлений на TOB «ФК «ІННОВАЦІЯ», що підтверджує договір про відступлення права вимоги №2 від 08.02.2017р. (а.с.29-31 т.1). Згідно з п. 5.1. Кредитного договору Позичальник зобов`язаний використати кредит на зазначені у Договорі цілі і забезпечити повернення одержаного кредиту, сплату нарахованих відсотків та інших платежів на умовах передбачених цим Договором. Згідно ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Ст. 536 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, при цьому розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором. Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання доказується кредитором. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач [PERSON] зобов`язання за кредитним договором не виконав, суми кредиту не повернув, відсотків не сплатив. Так, заборгованість відповідача [PERSON] за Кредитним договором №014/1722/5/12128 від 24.03.2008р. становить 4111,96 доларів США, що по курсу НБУ станом на 14.06.2017 р. складає 106 891,27 грн., з яких: 4111, 96 доларів США - заборгованість за кредитом; 00,00 дол. США - заборгованість по нарахованих та несплачених відсотках. 03.06.2016 р. TOB «ФІНАНС ТРАСТ ГРУП» було відправлено повідомлення (вимогу) №1038 від 01.06.2016 р. з вимогою сплати вищевказаної суми боргу протягом 30 (тридцяти) днів з моменту отримання зазначеної вимоги. Однак, станом на момент подання позовної заяви відповідачем, жодних дій щодо погашення боргу здійснено не було. Відповідно до п. 9.1. Кредитного договору у випадку порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом та комісій, передбачених положенням цього Договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення. Згідно із розрахунку пені за порушення строків повернення кредиту, сума пені складає 1422,74 доларів США, що по курсу НБУ станом на 14.06.2017 р. становить 36984,43 грн. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється віл відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Згідно із розрахунку 3 % річних сума складає 116,77 доларів США, що по курсу НБУ станом на 14.06.2017 р. становить 3035,46 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості складає 5406,72 доларів США, що по курсу НБУ станом на 14.06.2017 р. становить 146911,16 грн. Враховуючи наведене, беручи до уваги розрахунок суми позову, представлений позивачем, з огляду на встановлені судом обставини справи, а також норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов до висновку про підставність первісних позовних вимог щодо стягнення суми заборгованості за кредитом, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення повністю. Що стосується зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Фідобанк», ТзОВ «ФК «Авераж», ТзОВ «Фінанс траст груп», ТзОВ «ФК «Інновація» про визнання недійсним договору та визнання договорів нікчемними, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним, з моменту укладання, договір відступлення права вимоги №1 від 28.08.2014 року за кредитним договором № 014/1722/5/12128 від 24 березня 2008 року, який укладено між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Авераж»; визнати недійсним, з моменту укладання, договір відступлення права вимоги №15/04/2015/01 від 15.04.2015 року за кредитним договором № 014/1722/5/12128 від 24 березня 2008 року, який укладено між ТОВ «Фінансова компанія «Авераж» та ТОВ «Фінанс траст груп»; визнати недійсним, з моменту укладання, договір відступлення права вимоги №2 від 08.02.2017 року за кредитним договором № 014/1722/5/12128 від 24 березня 2008 року, який укладено між ТОВ «Фінанс траст груп» та ТОВ «Фінансова компанія «Інновація», то такий, на думку суду не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як вже встановлено судом, 28 серпня 2014 року між ПАТ «ФІДОБАНК» (що є правонаступником всіх прав та обов`язків ВАТ «Ерсте Банк» та ПАТ «Ерсте Банк») та TOB «ФК «АВЕРАЖ» укладено Договір про відступлення права вимоги №1 та Договір №1 про відступлення права за договорами застави, відповідно до яких було відступлене право вимоги за Договором кредиту №014/1722/5/12128 від 24.03.2008р. та Договором застави. Крім того, TOB «ФК «АВЕРАЖ» відступило вказані права вимоги TOB «ФІНАНС ТРАСТ ГРУП» (далі Заставодержатель) на підставі Договору про відступлення права вимоги 15/04/2015/01 від 15 квітня 2015 року та Договору про відступлення права вимоги за договорами застави від 15 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №480. Надалі, вказаний вище кредитний договір №014/1722/5/12128 від 24.03.2008р. був відступлений TOB «ФК «ІННОВАЦІЯ», що підтверджується Договором про відступлення права вимоги №2 від 08.02.2017р. Позивач у зустрічному позові зазначає, що договори відступлення права вимоги укладені з порушенням закону, а саме був укладений договір відступлення права вимоги замість договору факторингу; стороною в договорі (фактор) виступає неналежна сторона (не фінансова установа); договір не містить істотну умову, а саме не вказано відступлення права вимоги до конкретного боржника (до [PERSON] ); договір не містить істотну умову, а саме суму вимоги до боржника. З зазначених позивачем за зустрічним позовом обставин, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому, за змістом ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Іншого укладеного між позивачем та відповідачами кредитного договору не передбачено. Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, позивач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. Ні законом, ні, тим більше умовами Кредитного договору, не встановлено заборони позичальникові відступати право вимогами за укладеним договором, тим більше обов`язку повідомляти про це боржника. Суд не приймає до уваги твердження позивача при зверненні до суду щодо характеру укладеного договору, виходячи з наступного. З точки зору закону одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). У статті 1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Поняття факторингу визначено в ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Важливою відмінністю між договором факторингу та договором відступлення права вимоги є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов`язання боржника і більше взаємовідносин не має ні з боржником, ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож фактично відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов`язань. А за договором факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, що передбачено статтею 1084 Цивільного кодексу України. Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступлення права вимоги). При цьому однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення права вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що пролягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у справах № 910/7038/17 від 31.01.2018 року, № 910/7320/17 від 11.09.2018 року. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №352 від 06 лютого 2014 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. При цьому, основною відмінністю договору факторингу від інших договорів відступлення права вимоги є його оплатний характер зі сторони клієнта (особи, яка передає право вимоги), тобто те, що він має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй в розпорядження визначеної суми грошових коштів за окрему відповідну плату, розмір якої визначається договором. До того ж право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язань клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Факторинг є фінансовою послугою в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», тобто операцією з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку. Таким чином, основні права та обов`язки сторін за цим договором полягають у здійсненні фінансування з метою отримання прибутку шляхом передачі грошових коштів іншій стороні за плату, обумовлену договором, а відступлення права вимоги є складовою частиною господарської операції. Крім того, факторинг становить регулярно здійснювану операцію, згідно якої на фактора покладаються певні додаткові обов`язки та який діє і після того, як фактор виплатив клієнту кошти, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту, коли боржник виплатив факторові кошти за первісним договором. Разом з тим, статтею 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Аналіз ст. 512, 1077 ЦК України свідчить про те, що цивільне право розмежовує правочин, предметом якого є відступлення права вимоги, а саме: договори з відступлення права вимоги (договори цесії) та договори факторингу. Під час цесії може бути відступлене право як грошової, такі не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. При цьому, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Цей договір може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. У такому випадку на відносини цесії поширюється положення про договір купівлі-продажу, оскільки статтею 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. При відступлені права вимоги до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено законом або договором (стаття 514 ЦК України). Однією з відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення права вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін на права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає у передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними. Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє також після того, як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором. Зі змісту оспорюваних договорів вбачається, що предметом договору є майнові права. Отже, спірні договори за своєю правовою природою були оплатними договорами відступлення права вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна зі сторін не передала грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату. Тому доводи позивача викладені у зустрічній позовній заяві, що спірні договори відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами є договорами факторингу є необґрунтованими. Крім того, посилання позивача на те, що підтвердженням того, що оспорювані договори є договорами факторингу, є висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №909/968/16 не заслуговують на увагу, оскільки правовідносини у даній справі та справі, яка переглядалася Верховним Судом, не є подібними. Так, у справі, яка переглядалася касаційним судом встановлено обставини, що оспорюваний договір було укладено між юридичними особами за наслідками досягнутої між ними домовленості. А у даній справі, спірний договір був оплатним договором відступлення права вимоги та за укладеним договором жодна із сторін не передала грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату. Таким чином, предметом договору факторингу, згідно зі статтею 1078 ЦК України, може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги). В той же час, на чому ґрунтуються ці твердження позивача, при зверненні до суду не зазначає і будь-яких доказів цим твердженням не надає. При вирішенні спору суд також враховує, що відповідно до ч.ч.1,2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, укладені спірні Договори про відступлення права вимоги №1 від 28.08.2014 року за кредитним договором № 014/1722/5/12128 від 24 березня 2008 року, який укладено між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Авераж», №15/04/2015/01 від 15.04.2015 року за кредитним договором № 014/1722/5/12128 від 24 березня 2008 року, який укладено між ТОВ «Фінансова компанія «Авераж» та ТОВ «Фінанс траст груп», №2 від 08.02.2017 року за кредитним договором № 014/1722/5/12128 від 24 березня 2008 року, який укладено між ТОВ «Фінанс траст груп» та ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» відповідають вимогам ст. ст. 512, 513, 514 ЦК України та є договорами відступлення права вимоги, а не договором факторингу, а отже, відсутні підстави, передбачені ст. ст. 203, 215 ЦК України, для визнання їх недійсними. Під час укладання оспорюваних договорів сторонами було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення, а позивач за зустрічним позовом не надав будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження зазначених ним обставин, а укладені між відповідачами договори відповідають вимогам закону, волевиявленню сторін при їх укладенні, а тому підстави для задоволення зустрічних вимог позивача відсутні. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги підлягають до задоволення, а у задоволенні зустрічних позовних слід відмовити. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] в користь позивача ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подачу позову в розмірі 2203,68 грн.

Outcome: approved