Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

29.12.2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ «Платинум Банк» про визнання частково недійсним кредитного договору зі страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу (каси) №1309/7778BCLKA від 20.02.2014 року (далі - кредитний договір). В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що за кредитним договором від 20.02.2014 року, укладеним між нею та ПАТ «Платинум Банк», отримала кредит в сумі 35329,20 грн. на поточні потреби, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12 % річних, та кінцевим строком повернення до 05.06.2017 року. Відповідно до умов договору також встановлювалась щомісячна комісія в сумі 671 грн. Крім того, розділом 6 кредитного договору встановлено третейське застереження, згідно із яким усі спори, що виникають із укладеного договору підлягають розгляду у третейському суді. Посилаючись на те, що зазначений у кредитному договорі обов'язок сплачувати крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову комісію в сумі 671 грн. є таким, що суперечить нормам діючого законодавства, є несправедливою умовою договору щодо споживача відповідно до\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є недійсним з моменту його укладання, а також на те, що встановлення у кредитному договорі третейського застереження є порушенням ст. 6 Закону України «Про третейські суди», позивач просила суд визнати частково недійсним кредитний договір від 20.02.2014 року щодо нарахування та сплати комісії за обслуговування кредиту (пункт 1.1 у частині сплатити комісію за обслуговування кредиту; підпункт д) пункту 1.2; пункт 2.4; пункт 2.7 у частині сплати комісії за обслуговування кредиту; пункт 2.13 у частині сплати комісії за обслуговування кредиту; додаток до договору у частині сплати комісії за обслуговування кредиту) та встановлення третейського застереження (пункт 1 розділу 6). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, підтвердив викладені у позові обставини та просив про задоволення позовних вимог. Представник відповідача уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб [PERSON] в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача та письмові заперечення на позов, в яких просив суд відмовити у задоволенні позову, оскільки укладений сторонами кредитний договір відповідає вимогам діючого законодавства, до підписання кредитного договору позивач у повній мірі була ознайомлена з усією інформацією, що передбачена Законом України «Про захист прав споживачів», що підтверджується її підписами у Заяві/[PERSON] від 19.02.2014 року, у Додатку №1 до кредитного договору та у кредитному договорі від 20.02.2014 року. Зазначає, що після розділу 7 «Прикінцеві положення» кредитного договору позивач власноруч поставила підпис про ознайомлення з Умовами споживчого кредитування Банку. Пунктом 2.5 умов споживчого кредитування ПАТ «ПтБ», затверджених рішенням Правління від 04.02.2014 року №4 визначено, що Банк здійснює обслуговування кредиту (здійснює нагадування про дати сплати заборгованості за кредитом та суму заборгованості; вносить зміни до графіку погашення у випадку здійснення позичальником часткового дострокового погашення кредиту, за письмовою вимогою позичальника надає оновлений графік погашення; тощо) та стягує плату за обслуговування такого кредиту у вигляді комісії. Посилаючись на п. 3.1 Постанови Національного Банку України від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», яким встановлена можливість включення комісій (тарифів) банку, що повязані з наданням та обслуговуванням і погашенням кредиту, у пому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо, представник відповідача зазначав про відсутність порушень прав позивача, як споживача фінансових послуг та просив відмовити в задоволені позову. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до кредитного договору зі страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу (каса) №1309/7778BCLKA від 20.02.2014 року укладеним між [PERSON] та ПАТ «Платинум Банк», позивач [PERSON] отримала кредит в сумі 35329,20 грн. на поточні потреби, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% річних, та кінцевим строком повернення до 05.06.2017 року. Відповідно до умов кредитного договору також встановлювалась щомісячна комісія за обслуговування кредиту в сумі 671,00 грн. Відповідно до ч. 1, 3\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 20.02.2014 року банк надав позичальнику кредит на поточні потреби, тобто на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. З вищевикладеного слідує, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до ч.3\~ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» \~банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до діючого законодавства в сфері надання кредитних послуг, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 (далі - Правила), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Встановивши в кредитному договорі обов'язок позичальника, щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому нарахування комісії було проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсація сукупних послуг банку, за рахунок позивача, що є незаконним. Посилання представника відповідача на п. 3.1. Правил, щодо встановлення можливості включення комісій (тарифів) банку, суд оцінює критично, оскільки вказаний пункт встановлює обовязок Банку в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши в тому числі перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Так, як вбачається з Додатку до Правил «Таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки», у колонках 5 та 6 «платежі за надані супутні послуги» зазначаються назви таких послуг та платежі за їх надання. Проте, ані у кредитному договорі від 20.02.2014 року, ані у Додатку №1 до кредитного договору, не зазначено за які саме послуги Банку встановлено щомісячну комісію. Крім того, представником відповідача не надано доказів того, які саме правочини були ним укладені за рахунок позивача, як це передбачає\~ст.1011 ЦК України. Суду не надані акти виконаних робіт (послуг), що підтверджують надання відповідачем таких послуг позивачу. А відповідно із абз.3 ч.4\~ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів"\~кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. Доводи представника відповідача про те, що послуги Банку з обслуговування кредиту за які стягується плата у вигляді комісії, визначені у п. 2.5 Умов споживчого кредитування ПАТ «ПтБ», затверджених рішенням Правління від 04.02.2014 року №4, судом також оцінюються критично, оскільки такі Умови не містять підпису позичальника та суду не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника від 19.02.2014 року та кредитний договір від 20.02.2014 року, а відповідно до правової позиції Верховного суду України, що викладена у Постанові №6-16цс15 від 11.03.2015 року, такі Умови надання споживчого кредиту не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. У відповідності до ч.1\~ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1\~ст.203 цього Кодексу. Згідно ч.1\~ст.203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що встановлення у кредитному договорі сплати щомісячної комісії без зазначення які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, є несправедливими умовами договору про споживчий кредит, що є підставою для визнання таких положень недійсними відповідно до\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з моменту укладення договору. Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного суду України №6-1746цс16 від 16.11.2016 року. Крім того, відповідно до п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Отже, встановлення у розділі 6 кредитного договору від 20.02.2014 року третейського застереження щодо розгляду усіх спорів, що виникають із укладеного сторонами кредитного договору, підлягають розгляду у третейському суді, є порушенням ст. 6 Закону України «Про третейські суди» та ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», що у свою чергу, відповідно до положень ч.1 ст. 215 ЦК України, є підставою для визнання цих положень кредитного договору недійсними з моменту укладення. Таким чином, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved