Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

24.03.2014 року [PERSON] в особі свого представника за довіреністю [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова із позовною заявою про зняття з майна арештів, накладених постановами державного виконавця від 17.04.2013 року, при незавершеному виконавчому провадженні в порядку ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», в якій просить суд поновити порушене право власності [PERSON]; зняти арешт та заборону на відчуження зі всього майна, що належить на праві власності [PERSON], накладені постановою державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС ХМУЮ Серікової М.І. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №27816846 від 17.04.2013 року; зняти арешт та заборону на відчуження з транспортного засобу Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON], накладені постановою державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС ХМУЮ Серікової М.І. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №27816846 від 17.04.2013 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та надав до суду письмові заперечення. Третя особа та її представник також заперечували проти задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін судового процесу, встановив наступні обставини по справі. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова по справі №2029/2-1548/11 від 07.07.2011 року стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини з усіх видів доходу щомісячно, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.04.2011 року. Рішення набрало законної сили. 22.07.2011 року старшим державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС ХМУЮ Кононенко Г.І. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №27816846 із примусового виконання вищезазначеного рішення суду. 17.04.2013 року державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС ХМУЮ Серіковою М.І. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №27816846, якою накладено арешт на все майно, що належить [PERSON], а також оголошено заборону на його відчуження лише в межах суми боргу. В цей же день державним виконавцем Серіковою М.І. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження із аналогічним номером - №27816846, якою накладено арешт на транспортний засіб Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер [NUMBER], 2009 року випуску, що належить Позивачеві, а також оголошено заборону на його відчуження лише в межах суми боргу. В жодній із вищевказаних постанов від 17.04.2013 року державним виконавцем не зазначено суми боргу, в межах якої ним накладено арешт та оголошено заборону на відчуження майна. 23.04.2013 року державним виконавцем Серіковою М.І. винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на кошти, що належать Позивачу та знаходяться на його рахунках в банківських установах, в межах суми боргу 54715,57 грн. 04.06.2013 року державним виконавцем Серіковою М.І. винесено постанову про розшук майна боржника, якою оголошено розшук транспортного засобу Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер [NUMBER], 2009 року випуску, що належить Позивачеві. 27.08.2013 року державним виконавцем Серіковою М.І. було складено довідку про розмір заборгованості по аліментам ([PERSON]. ВП №27816846), відповідно до якої станом на 01.07.2013 року загальна сума боргу складає 77957,34 грн. 25.09.2013 року [PERSON] сплатив на банківський рахунок Орджонікідзевського ВДВС ХМУЮ грошові кошти в розмірі 78000,00 грн., що підтверджується квитанцією №10714484 від 25.09.2013 року, та 7400,00 грн., що підтверджується квитанцією №2679_1.1 від 25.09.2013 року. 26.09.2013 року державним виконавцем Серіковою М.І. було винесено постанову про припинення розшуку майна боржника, якою скасовано постанову про розшук майна боржника №27816846 від 04.06.2013 року та припинено розшук транспортного засобу Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер [NUMBER]. Також, 26.09.2013 року, державним виконавцем Серіковою М.І. було винесено постанову про припинення арешту коштів боржника, накладеного постановою про арешт коштів боржника від 23.04.2013 року. Арешти, накладені постановами державного виконавця №27816846 від 17.04.2013 року на все майно Позивача та транспортний засіб Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер [NUMBER], скасовані не були. 05.11.2013 року та 13.01.2014 року Позивачем було наручно подано Відповідачу однакові за змістом заяви, в яких він просив зняти вищевказані арешти та припинити порушення його прав, зокрема гарантованого Конституцією України права власності. Жодної відповіді на вказані заяви Позивач не отримав. Представник відповідача повідомив суду, що відповіді на заяви Позивача було надано своєчасно та надіслано на його адресу простою поштовою кореспонденцією; докази, підтверджуючі дані факти представником Відповідача надані не були. 31.10.2013 року Позивач поштовим переказом надіслав третій особі суму в розмірі 4734,80 грн. в якості місячного платежу по аліментах, що підтверджується поштовою квитанцією про електронний переказ №0299 від 31.10.2013 року. 30.11.2013 року Позивач поштовим переказом надіслав третій особі суму в розмірі 4755,00 грн. в якості місячного платежу по аліментах, що підтверджується поштовою квитанцією про електронний переказ №0586 від 30.11.2013 року. В січні місяці 2014 року Позивач поштовим переказом надіслав третій особі суму в розмірі 4715,00 грн. в якості місячного платежу по аліментах, що підтверджується квитанцією про приймання поштового переказу №2/53 та повідомленням по переказу про виплату переказу адресату від 13.01.2014 року. 06.02.2014 року Позивач поштовим переказом надіслав третій особі суму в розмірі 4799,40 грн. в якості місячного платежу по аліментах, що підтверджується поштовою квитанцією про електронний переказ №0073 від 06.02.2014 року та повідомленням по переказу про виплату переказу адресату від 11.02.2014 року. 13.03.2014 року Позивач поштовим переказом надіслав третій особі суму в розмірі 4799,40 грн. в якості місячного платежу по аліментах, що підтверджується поштовою квитанцією про електронний переказ №0136 від 13.03.2014 року. В позовній заяві Позивач зазначив, що на момент звернення до суду із даним позовом жодної заборгованості ані перед [PERSON], ані перед Орджонікідзевським ВДВС ХМУЮ він не має. В своїх письмових запереченнях представник Відповідача виклав лише інформацію про хід виконавчого провадження ВП №27816846 з моменту його відкриття та до 07.04.2014 року, яка жодним чином не спростовує доводи позивача. До заперечень представником Відповідача додано довідку про розмір заборгованості по аліментам від 07.04.2014 року ([PERSON]. ВП №27816846), з якою встановлено, що станом на 01.01.2014 року переплата складає 166,62 грн. В своїх усних поясненнях представник Відповідача, третя особа та її представник зазначили, що станом на 14.04.2014 року у Позивача існує певна заборгованість зі сплати аліментів, але її розмір ще не визначено. Жодних документів, підтверджуючих викладену позицію сторонами надано не було. Представник Відповідача пояснила суду, що всі платежі, які були зроблені Позивачем починаючи з 01.01.2014 року, вона зарахувала в якості заборгованості, що утворилася ще до 01.01.2014 року, а таким чином з 01.01.2014 року у Позивача почала утворюватися заборгованість зі сплати аліментів. Підтверджуючих документів також суду надано не було. Представник Відповідача, третя особа та її представник заперечували проти задоволення позову та зняття арештів з майна Позивача посилаючись лише на те, що в майбутньому, на їх думку, Позивач буде ухилятися від подальшої сплати аліментів. Доказів, які б підтверджували таке припущення до суду надано не було. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню на підставі наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічна норма міститься і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, відповідно до якої право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Всупереч цьому, у зв'язку із наявністю не знятих Відповідачем арештів, Позивач залишається обмеженим у реалізації свого права власності в частині розпорядження належним йому майном. Відповідно до ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Всупереч даним нормам державний виконавець Орджонікідзевського ВДВС ХМУЮ Серікова М.І. при винесенні постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №27816846 від 17.04.2013 року не зазначила в межах якої саме суми накладається арешт на все майно боржника (Позивача) та на його транспортний засіб. В судовому засіданні представник Відповідача не змогла пояснити суду в межах якої суми накладено арешт на майно Позивача, підтвердити розмір заборгованості Позивача перед третьою особою та факт ухилення Позивач від виконання рішення суду про сплату аліментів в майбутньому. Відповідно до ч. 2 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, стягнення виконавчого збору, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, відшкодування витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, і стягнення штрафів, накладених відповідно до вимог цього Закону, а також у разі виконання рішень у порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень". Оскільки аліменти є періодичними платежами, період сплати яких встановлений в Сімейному кодексі України та закріплюється у рішенні суду, виконавчий збір в рамках виконавчого провадження про стягнення аліментів не стягується. Станом на день звернення до суду із позовом Позивач немає жодної заборгованості ані перед третьою особою, ані перед Відповідачем. Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено наступне: 1. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. 2. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. 3. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. 4. У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. 5. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Оскільки в даному конкретному випадку відсутні обставини, передбачені ч.ч. 1-4 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», суд вважає правильним застосування Позивачем положення ч. 5 цієї ж статті. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Дослідивши в сукупності одержані в ході розгляду даної справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Позивача є обґрунтованими та повністю підтверджуються наданими до позовної заяви копіями документів, в цей же час заперечення представника Відповідача, третьої особи та її представника базуються виключно на власних міркуваннях та припущеннях, які не підтверджені доказами та не спростовують позовних вимог. Також суд на підставі ст. 88 ЦПК України вважає за необхідне задовольнити вимогу Позивача про стягнення з Відповідача на його користь сплаченої суми судового збору за подачу до суду позовної заяви немайнового характеру в розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved