Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку, крім нього, зареєстрована, [PERSON] . Однак остання не проживає за місцем реєстрації уже більше року, не сплачує комунальні платежі, не бере ніякої участі у витратах пов`язаних із утриманням будинку та при будинкової території. У зв`язку з цим, позивач просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням. Ухвалою від 11.11.2019 позовну заяву було прийнято до розгляду судом та відкрито провадження у справі. Розгляд проводиться в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. Позивач в судовому засіданні позов підтримав за обставин у ньому викладених, просив його задоволити. Проти винесення заочного рішення не заперечив. Додаткового суду пояснив, що відповідач була його співмешканкою, однак уже більше року вони разом не проживають. Відповідач копію ухвали від 11.11.2019 та доданих до неї матеріалів фактично не отримала. Поштове відправлення, яке направлялось за її зареєстрованим місцем проживання повернулось без вручення з невідомих причин. Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, з урахуванням положень п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, вважається, що відповідач отримала копію ухвали про відкриття провадження та доданих до неї матеріалів позовної заяви 20.11.2019. Відповідач відзив до суду не направила. Жодних заяв чи клопотань від неї не надходило. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд вважав можливим провести заочний розгляд справи, про що постановив ухвалу без виходу до нарадчої кімнати. Вислухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). У вказаному будинку з 17 травня 2018 зареєстрована співмешканка позивача [PERSON] , [INFO] (а.с. 5). Разом з тим, відповідно до довідки Дерешівської сільської ради № 205 від 01.07.2019, [PERSON] за місцем реєстрації не проживає (а.с. 4). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він є батьком позивача, який є інвалідом ІІ групи психічного захворювання. Весною 2018 року син познайомився з відповідачкою, остання виявила бажання доглядати за ним. Він як батько не заперечував, однак [PERSON] проживши з сином три тижня покинула його та виїхала з району. З липня 2018 року [PERSON] до помешкання не з`являється, де вона проживає не відомо. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. З урахуванням положень ст. 3 СК України, про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, суд вважає правильним при вирішенні даного спору застосувати положення ст. 405 ЦК України, оскільки вважає встановленим факт проживання однією сім`єю сторін (що підтверджується випискою із погосподарської книги, наданої позивачем (а.с. 5), де відповідач зазначена, як співмешканка позивача) хоч, при цьому, вони і не реєстрували шлюбу. Згідно з ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки в ході судового розгляду знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач є колишнім членом сім`ї власника будинку, понад один рік за місцем реєстрації не проживає без поважних причин, суд приходить до висновку про можливість визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з цим позовом позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (а.с. 7). Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, судовий збір на користь держави має бути стягнутий з відповідача у розмірі, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", тобто в сумі 768 грн 40 коп.

Outcome: approved