Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

14.09.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, якими просить визнати дійсним договір №5265 купівлі-продажу нерухомого майна 4/30 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Верхньоторгова, №63, укладений 24.02.2000 року між [PERSON] та ним на Одеській товарній біржі. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.02.2000 року №5265 він є власником 4/30 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Верхньоторгова (колишня [PERSON]), №63. Вказаний договір був укладений та зареєстрований на Одеській товарній біржі. На підставі цього договору він набув право власності на 4/30 частин вказаного будинку. Договір був укладений між ним та [PERSON]. Раніше вказана квартира належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою 15.04.1986р. Всі умови договору від 24.02.2000 року виконані, з моменту укладення договору. Позивач відкрито володіє та користується житлом, проте фактично являючись власником житла, вона позбавлена можливості розпоряджатися ним на свій розсуд, оскільки укладений договір потребує нотаріального посвідчення, в звязку з чим змушена звернутися до суду для підтвердження дійсності укладеного договору. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, у відповідності до ч. 5, ч.6 ст. 74 ЦПК України, про причину неприбуття не повідомив, тому суд з усної згоди позивача ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача, про що судом прийнято усну ухвалу від 22.11.2017р., що занесена до журналу судового засідання. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення позивача, які беруть участь у справі, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 24.02.2000 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір № 5265 купівлі-продажу нерухомого майна 4/30 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Карла Маркса, №63. Укладений між сторонами договір зареєстрований Одеською товарною біржею 24.02.2000 року за № 5265. Всі істотні умови договору до його реєстрації на товарній біржі сторонами виконані, грошовий розрахунок по даному договору здійснений позивачем, про що свідчить п.5 договору, у виконання умов укладеного договору [PERSON] проведено реєстрацію договору у Ізмаїльському МБТІ 29.02.2000р., про що свідчить також технічний паспорт на зазначений житловий будинок. Протягом всього часу з моменту укладення договору позивач відкрито володіє та користуються придбаним житлом, однак на підставі укладеного договору позбавлений можливості проводити відчуження придбаного житла та укладати будь-які правочини, оскільки договір нотаріально не посвідчений. Згідно розпорядження Ізмаїльського міського голови №57 від 18.02.2016р. «Про перейменування вулиць, провулків та проспекту в м. Ізмаїл Одеської області» вулицю «Карла Маркса» перейменовано у вулицю «Верхньоторгова». Відповідно до листа № 1445 від 25.10.2017 року, наданої комунальним підприємством «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» власником 4/30 часток житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Верхньоторгова 63 в м. Ізмаїлі зареєстрований [PERSON] (рос. мовою) на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №5265 від 24.02.2000р., посвідчений товарною біржею, зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій 12/86 від 29.02.2000р. Як вбачається з доданих до довідки документів, позивачу належить саме 4/30 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Верхньоторгова, №63, укладений 24.02.2000 року між [PERSON] та [PERSON] на Одеській товарній біржі. Відповідно до ст.ст.\~128,\~224,\~227 ЦК УРСР\~(1963 рік), діючого на час виникнення правовідносин, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом або договором. За договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму. Згідно ст.ст.\~328,\~334,\~655,\~657 ЦК України, діючого на час розгляду справи, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності визнається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Згідно\~ст.15 Закону України "Про товарну біржу"\~угоди, зареєстровані на товарній біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до пунктів 1.1., 1.4., 1.7., 1.9 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету України з житлово-комунального господарства від 09.06.98 року № 121, Інструкція визначала порядок здійснення державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в Україні. Державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об'єкти нерухомості, розташовані на всій території України. Реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна здійснюється на підставі правовстановлюючих документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. Пунктом 2 Інструкції визначений порядок здійснення державної реєстрації, підпунктом 2.1.д) якого зазначено, що на оригіналі правовстановлюючого документу робиться реєстраційний напис. Додатком 1 до вказаної Інструкції визначений перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна. Відповідно до пункту 9 Переліку зазначено: «Договори купівлі-продажу, обміну, зареєстровані біржею». Згідно до вимог статті 47 ЦК УРСР (1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно зі ст.220 ч.2 ЦК України якщо сторони домовились відносно всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне чи часткове виконання договору, проте одна зі сторін ухиляється від нотаріального його посвідчення, суд може визнати цей договір дійсним. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення договору не потрібне. Таким чином, оскільки при укладенні договору всі вимоги передбачені ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» між сторонами виконано належним чином, про що свідчить сам договір, однак позивач позбавлений можливості проводити відчуження вказаного майна, суд вважає за необхідне визнати укладений між сторонами договір купівлі-продажу дійсним. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved