Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-19 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просить суду визнати автомобіль марки NISSAN NOTE, № шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , 2011 року випуску спільною сумісною власністю з відповідачем та визнати за кожним зі сторін право власності на Ѕ ідеальну частку вказаного автомобіля без його реального поділу, залишивши його у спільній частковій власності сторін. В обґрунтування позову вказує на те, що 09.07.1999 року між сторонами було зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому, актовий запис №7772 від 09.07.1999 року. В березні 2012 року, під час перебування у шлюбі, сторони за спільні кошти придбали автомобіль NISSAN NOTE, 2011 р.в., державний номер [NUMBER] , вартість якого на момент покупки складала близько 13000 доларів США. Даний транспортний засіб був зареєстрований на відповідача. Угоди про поділ майна, яке є спільною власністю позивача та відповідача досягнуто сторонами не було. Відтак, просить позов задоволити. Представник позивача - адвокат Мисак І.М. до судового засідання подав заяву, в якій просить проводити розгляд справи у відсутності позивача, позовні вимоги підтримує повністю, просить задоволити. Представник відповідача - адвокат Пащук А.І. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.07.1999 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому, актовий запис № 772. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого Червоноградським ВРЕР ДАІ при ГУМВСУ у Львівській області, транспортний засіб NISSAN NOTE, № шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , 2011 року випуску зареєстрований за [PERSON] . Частиною 1 ст.60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до статті 70 цього ж Кодексу, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. п. 23, 24 постанови від 21.12.2007 р. №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Згідно ч.1 та ч.2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Як роз`яснено у п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Так, згідно ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Оскільки, позивачем [PERSON] надано суду належні та допустимі докази того, що автомобіль марки NISSAN NOTE, № шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , 2011 року випуску був придбаний в період шлюбу, відтак суд дійшов висновку, що позовні вимоги необхідно задоволити. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частини 1 та ч.6 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.81 ЦПК України, на сторону у справі покладено обов`язок доказування та подання доказів. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє ствердження в ході розгляду справи, а тому, підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved