Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

29 грудня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості з урахуванням втрат від інфляції в сумі 33198 грн. 66 коп. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Як повідомила у судовому засіданні відповідач [PERSON] її чоловік [PERSON] зараз перебуває на заробітках у Польщі, йому відомо про розгляд справи і борг, зазначений у позові він також визнає. Заслухавши пояснення позивача, відповідача [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд знаходить підстави для задоволення позову, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до розписок від 07 листопада 2003 року, 05 травня 2004 року та 08 вересня 2004 року [PERSON] позичив у [PERSON] кошти на загальну суму 15700 доларів США (а/с 5). Крім того, 24 серпня 2011 року [PERSON] додатково позичив у позивача 20000 грн. зі сплатою 5% місячних за користування коштами з кінцевим строком їх повернення до 24 грудня 2011 року, що підтверджується розпискою (а/с 6). [PERSON] взяла на себе зобов'язання нести солідарну відповідальність перед позивачем нарівні з [PERSON] за невиконання останнім зобов'язань, про що зазначено у розписці. Позивач у позові заявляє вимоги щодо стягнення коштів лише за розпискою від 24 серпня 2011 року. Відповідачі частково повернули борг позивачу за розпискою від 24 серпня 2011 року в сумі 13000 грн. Залишок боргу на вимогу позивача відповідачі не повертають. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У пункті 24 Постанови № 2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд також погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості, вказану суму заборгованості у судовому засіданні визнала і відповідач [PERSON], а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved