Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

22 грудня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачем перебували у шлюбі з 24 червня 2000 року по 21 вересня 2017 року. 15 серпня 2000 року вони удвох на підставі договору купівлі-продажу придбали домоволодіння [ADDRESS], яке складалося з із житлового будинку «А-1», житловою площею 18,20 кв. м., сараю «Б», прибудови «б», вбиральні «Г», літнього душу «Д», прибудови «В», льоху «п/г» та огорожі за №1-2. За час подружнього життя ними без відповідного дозволу зведено ряд добудов до житлового будинку та інших об'єктів, а саме: прибудову «а», тамбур «а1», сарай «В», колодязь «К». Внаслідок проведених робіт загальна площа будинку збільшилася до 50,5 кв. м. Всі зазначені будівлі та споруди виконані з дотриманням усіх норм, не порушують прав суміжних землекористувачів та розміщені на земельній ділянці площею 0,0771 га, яка належить їм на праві спільної часткової власності в рівних частинах. Після розлучення вона з метою поділу вказаного домоволодіння звернулася до управління державної архітектурно-будівельної інспекції Сумської області із заявою про прийняття в експлуатацію об'єктів самовільного будівництва, однак їй було відмовлено та роз'яснено судовий порядок оформленням цього майна в порядку ст. 376 ЦК України. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що частки жінки та чоловіка у спільному майні подружжя є рівними, а право власності на самочинне будівництво може бути визнане в судовому порядку, [PERSON] просить визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS]. 07 лютого 2018 року до суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON], в якій вона посилаючись на обставини викладені в первісній позовній заяві, а також на те, що її та [PERSON] частки житлового будинку та частки прилеглої земельної ділянки не були виділені, вважає, що є потреба у зверненні до суду із позовом про визнання права власності на новостворене майно, що перебуває у спільній частковій власності. При цьому зазначає, що її частка новоствореного майна знаходиться на земельній ділянці, що була їй надана для обслуговування житлового будинку та будівництва, хоча і не виділена в натурі. Відповідач має іншу думку щодо цього. Посилаючись на викладене, [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку разом із господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS], а саме на: житловий будинок «А-1», житловою площею 18,20 кв. м., прибудову «а», тамбур «а1», сарай «Б», прибудову «б», погріб «п/г», літній душ «Д», вбиральню «У», сарай «В», колодязь «К», огорожу №1-2. У судове засідання позивач [PERSON] не прибула, направила заяву про розгляд справи без її участі, уточнений позов підримує повністю та просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не прибув, направив заяву про проведення судового засідання без його участі, позов визнає повністю, з наслідками визнання позову обізнаний. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін за наявними в справі доказами. Дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 24 червня 2000 року по 03 жовтня 2017 року. Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 21 вересня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано. Вказане рішення суду набрало законної сили 03 жовтня 2017 року (а. с. 36). Також судом встановлено, що сторони по справі 15 серпня 2000 року уклали з [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до вказаного договору [PERSON] та [PERSON] набули права власності в рівних частинах на житловий будинок А-1 за вказаною адресою, житловою площею 18,20 кв. м., сарай «Б», прибудову «б», вбиральню «Г», літній душ «Д», прибудову «В», льох «п/г», огорожу №1/2 (а. с. 7). Як вбачається з технічного паспорта на садибний житловий будинок [ADDRESS], який виготовлений 09 жовтня 2017 року, [PERSON] та [PERSON] добудували до житлового будинку «А-1» прибудову «а», загальною площею 16,90 кв. м., яка складається з топкової, кухні та санвузла, а також тамбур «а-1», площею 2,50 кв. м. Також у дворі були побудовані колодязь «К», огорожа №3, сарай «В». Як зазначено у технічному паспорті на будинок, а саме в схематичному плані забудованої ділянки прибудова «а» є самочинним будівництвом (а. с. 8-10). Рішенням Ворожбянської міської ради Білопільського району від 27 жовтня 2017 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у спільну часткову власність [PERSON] та [PERSON], по 1/2 кожному, земельну ділянку площею 0,0771 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] (а. с. 25). 13 листопада 2017 року право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на вказану вище земельну ділянку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 23-24). Як вбачається з відповіді управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області від 29 листопада 2017 року №40-1018/3304-17, наданої на звернення [PERSON] щодо прийняття в експлуатацію самовільного будівництва проведеного без отримання документів на право виконання будівельних робіт, на теперішній час в управлінні відсутні правові підстави для прийняття в експлуатацію самочинного будівництва. [PERSON] рекомендовано звернутися з вказаним питанням до суду (а. с. 20). Згідно з висновком від 14 грудня 2017 року та довідкою №74 від 15 грудня 2017 року КП "Білопільське районне архітектурно-планувальне бюро" житловий будинок, прибудова, тамбур, господарські будівлі по [ADDRESS] зведені з дотриманням архітектурних, санітарних та протипожежних норм та правил. Житловий будинок і надвірні будівлі знаходяться в межах земельної ділянки, не виходять за червону лінію вулиці, а також не знаходяться на суміжних земельних ділянках (а. с. 21-22). Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-130-цс13 від 04 грудня 2013 року, у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Згідно з ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Згідно з п.п. 14-16 роз'яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 №6 «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (ч. 3 ст. 375 ЦК). При цьому суд має враховувати, що відсутність заперечень власника проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво чи визнання такого позову має бути обґрунтовано відповідними доказами, що підтверджують право на вчинення таких процесуальних дій, зокрема, договорами купівлі продажу земельної ділянки, оренди, міни. Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 376 ЦК, при доведенні визначених нею умов, суд може визнати право власності на самочинно збудоване майно також за особою, яка його збудувала, якщо після закінчення будівництва земельну ділянку цій особі було передано у власність або надано у користування, або з власником земельної ділянки, на якій розміщено майно, укладено договір суперфіцію (ч. 1 ст. 413 ЦК) відповідно до її цільового призначення. Вирішуючи справи такої категорії, суд має виходити з того, що надання земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно чи укладення договору суперфіцію може відбутися як до пред'явлення позову до суду, так і після цього. Позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам. Згідно зі ст. 331 ЦК України право власності на новостворену річ, яка виготовлена особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором, або законом, а право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку «А-1», прибудови «а», тамбуру «а1», сараю «Б», прибудови «б», погрібу «п/г», літнього душу «Д», вбиральні «У», сараю «В», колодязя «К», огорожі №1-2, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved