Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Вінницької обласної асоціації автомобільних перевізників Приватного підприємства « Автопарк» про здійснення звільнення з роботи, видачу належним чином завіреної трудової книжки, стягнення заробітної плати за фактично відпрацьований час, компенсації за всі дні невикористаної щорічної відпустки та допуск до негайного виконання стягнення заробітної плати за два місяці. В позові [PERSON] зазначив, що з 01.07.2007 року до теперішнього часу позивач працює на Приватному підприємстві «Автопарк», Вінницької обласної асоціації автомобільних перевізників (ВОААП), що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці. За позивачем закріплений «Рено-Магнум», д/н [NUMBER], що підтверджується довідкою № 18 від 11.02.2008 р. При працевлаштуванні між позивачем та роботодавцем було обумовлено що розмір заробітної плати, мав складати 2000, 00 грн. на місяць без урахування обов'язкових відрахувань. Однак, з самого початку роботи на відповідача позивачу заробітна плата не виплачувалась, і позивачу лише обіцяли, що розрахуються, але треба трохи почекати. Не виплату заробітної плати директор ПП «Автопарк» пояснював тимчасовою відсутністю коштів. Тому, позивач не може точно встановити яку саме суму позивачу заборгував відповідач. З огляду на зазначене, позивач намагався звільнися з роботи, однак його заяву було розірвано на його очах і в бік позивача стали надходити погрози різного характеру. В зв»язку з цим, позивач звернувся до Територіальної інспекції з питань праці у Вінницькій області і за результатами перевірки позивач дізнався, що інспектору було надано відомості, згідно яких позивач нібито отримував заробітну плату. В зв»язку з зазначеним позивач звернувся із запитом щодо надання копій документів зібраних інспекцією в ході ознайомлення з ними, позивач побачив, що його підписи про отримання грошей у відомостях підприємства є підробленими. Оскільки, підроблення документів мають ознаки злочину, позивач звернувся до правоохоронних органів із відповідною заявою. За зверенням позивача було відкрито кримінальне провадження, в ході якого було призначено судово-технічну та почеркознавчу експертизу. Згідно висновку експертизи №1944/1945/13-21 від 13.11.2013р. підписки на відомостях виконано було не позивачем, а іншою особою, що свідчить про те, що заробітну плату позивачу не виплачували і підробили його підписи у відомостях про виплату зарплати. Враховуючи, що при прийнятті на роботу між позивачем та працедавцем було обумовлено заробітну плату в сумі 2000 грн. на місяць без врахування обов»язкових відрахувань, а довідку про середній заробіток позивача йому не видали, позивач змушений обраховувати розмір своєї зарплати виходячи з обумовленої суми в 2000 грн. Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої зарплати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995р., обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток, в зв»язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористанні відпустки. У інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події з якою пов»язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Таким чином, для обрахунку заробітку за фактично відпрацьований час позивач змушений виходити саме із суми 2000 грн. 00 коп. за жовтень та листопад 2013 року. У листопаді 2013 року кількість робочих днів становила 21 день, а в жовтні 2013 року, згідно листа Мінсоцполітики від 21.08.12 р. № 9050/0/14-12/13 23 дні, разом 44 робочих дні, за жовтень та за листопад 2013 року, згідно домовленості позивач мав отримати 4000 грн. Згідно з Порядком, для обчислення середньоденного заробітку, слід поділити обумовлену суму заробітку (ставки, окладу) за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата на кількість робочих днів у цих місяцях, тобто 4000грн./44 роб. дні дорівнює 90, 90 грн. (середньоденний заробіток). Враховуючи те, що позивачу не виплачували заробітну плату та годували сніданками увесь зазначений період, обманювали, підробляли підписи та погрожували, позивач вважає, що з відповідача необхідно стягнути на його користь середній заробіток за весь період роботи та компенсацію за всі дні невикористаних щорічних відпусток, а саме: 130 робочих днів у 2007 році, згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 09.10.2006 р. № 6540/0/14-06/13; 252 робочих дні у 2008 році, згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 18 вересня 2007 р. № 6884/0/14-07/13; 251 робочий день у 2009 році, згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 30.09.2008 р. № 10338/0/14-08/13; 251 робочий день у 2010 році, згідно листа від 25 серпня 2009 р. № 9681/0/14-07/13; 250 робочих днів у 2011 році, згідно листа Мінпраці від 25.08.2010 р. №9111/0/14-10/13; 251 робочий день у 2012 році, згідно листа Міністерства соціальної політики України від 23.08.2011 р. № 8515/0/14-11/13; та 245 робочих днів у 2007 році, згідно листа Мінсоцполітики від 21.08.2012 р. №9050/0/14-12/13. Разом 1630 робочих днів. Таким чином, за фактично відпрацьований час, відповідач повинен сплатити позивачу середньоденний заробіток у сумі 90,90 грн. за 1630 робочих днів, тобто 148 167,00 грн. Оскільки за весь період роботи позивач не перебував у відпустці, відповідач повинен компенсувати йому заробітну плату за всі дні невикористаної відпустки за весь період роботи, а саме, за 156 днів невикористаних відпусток. Відповідно до згадуваного вище порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Таким чином, за невикористані відпустки відповідач повинен сплатити позивачу за 156 днів, виходячи з середнього заробітку в сумі 90,90 грн. без врахування обов»язкових відрахувань 90,90 грн. х 456 днів невикористаних відпусток, що дорівнює 14 180 грн. 40 коп. Разом з фактично відпрацьованим часом за всі дні невикористаних відпусток з відповідача слід стягнути на думку позивача 148 167 грн. 60 коп., в зв»язку з чим позивач звернувся до суду. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив суд зобов»язати відповідача звільнити його з посади водія датою прийняття рішення суду, стягнути з відповідача заробітну плату за фактично відпрацьований час та компенсацію за невикористані відпустки та допустити виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за два місяці. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав зі змінами та суду показав, що позивач працевлаштувався до відповідача на посаду водія в липні 2007р. і при його прийнятті на роботу йому пообіцяли виплачувати заробітну плату в сумі 2000 грн. Як водію йому було надано автомобіль «Рено- Магнум» на якому він здійснював перевезення вантажу і перебував у відрядженнях за межами країни. В одному з відряджень сталася пожежа в наслідок якої даний автомобіль згорів і за домовленістю з підприємством позивач тривалий час виконував його ремонт. Так, він фактично працював у відповідача до останнього часу, до того, як захворів і був змушений проходити лікування. За весь час своєї роботи у відповідача, він не отримував заробітну плату і директор поясняв це тим, що підприємство розрахується з ним пізніше, коли будуть кошти. Також за час роботи йому не надавали відпустки. Оскільки, підприємство з ним так і не розрахувалося і позивач звернувся до інспекції з охорони праці, де дізнався, що було вчинено підробку його підпису у відомостях щодо виплати йому заробітної плати. В вз»язку з такими діями він звернувся до правоохоронного органу і в процесі розслідування було призначено почеркознавчу експертизу, яка підтвердила факт підробки його підписів у відомостях про видачу заробітної плати. Такі дії відповідача, який не виплачував йому заробітну плату, не звільняв з роботи, за власним бажанням позивача, хоча він намагався це зробити і не надавав йому відпусток та не видав трудову книжку, позивач вважає незаконними та просить позов задоволити. Представники відповідача Вінницької обласної асоціації автомобільних перевізників Приватного підприємства « Автопарк» - Мельник І.В. та [PERSON] позов не визнали та суду пояснили, що позивач дійсно був прийнятий на посаду водія підприємства, однак в наслідок його дій згорів автомобіль, що був наданий йому для здійснення перевезень. Підприємству був нанесений значний збиток і тому було підприємство подало на позивача в суд. За рішенням суду з позивача було стягнуто збиток за фактично втрачений автомобіль. Перший час позивач працював над ремонтом автомобіля, однак в подальшому припинив з»являтися на роботу і 28.12. 2010р. був звільнений за наказом. Даний наказ у підприємства не зберігся, так як матеріали по підприємству були вилучені правоохоронними органами. Позивачу було виплачено заробітну плату, компенсацію за відпустку та видано трудову книжку. З 2008р. позивач на підприємстві не працював, з ним розрахувалися, тому в задоволенні позову представники відповідача просять відмовити. Заслухавши пояснення, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне: Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України ( ч. 3 ст. 10 ЦПК України). Доказами, відповідно до ст. 57 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі, зокрема, показань свідків, письмових доказів. Письмовими доказами ( ст. 64 цього ж Кодексу) є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Під час розгляду справи суд у відповідності з вимогами ч. 4 ст. 10 ЦПК України сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи; роз'яснював сторонам, їх права та обов'язки, сприяв здійсненню ними прав у випадках, встановлених цим Кодексом; роз'ясняв їх право та надавав можливість заявляти клопотання про виклики свідків та витребування інших доказів. Судом було встановлено, що відповідно до наказу №14 від 17.08.2004р. позивач був працевлаштований на посаду водія в ПП «Автопар» та за ним був закріплений автомобіль [NUMBER], що підтверджує довідка за №18 від 11.02.2008р. (а.с.5, 6,7). 7.02.2008р. внаслідок пожежі згорів ввірений позивачу автомобіль і підприємству було завдано збиток на суму 164 442, 65 грн. Даний збиток було стягнуто з позивача за судовим рішенням Вінницького районного суду від 13.10.2011р. за позовом ПП «Автопарк» (а.с. 29-30). В 2012р. позивач звернувся до Державної інспекції з питань праці у Вінницькій області зі скаргою на те, що йому не виплачують заробітну плату і порушення відповідачем трудового законодавства. Відповідно до припису №02.10.17-1352 - 1201 від 19.09.2012р. при перевірці відповідача було виявлено порушення трудового законодавства, а саме, не виплата індексації заробітної плати за 2009р. - 2010р. , також були виявлено, що виплата заробітної плати проводилася лише 1 раз в місяць, а також той факт, що позивач та інші працівники підприємства не повідомлялися про повний розмір заробітної плати та інших нарахувань (а.с.31). Згідно відповіді ПП «Автопарк» на даний припис Державної інспекції з питань праці у Вінницькій області інспекції було направлено копії відомостей про виплату нарахованої позивачу індексації та копія квитанції про переказ коштів [PERSON] (а.с.32). Не погодившись з наданими підприємством фінансовими документами позивач звернувся до правоохоронних органів з заявою про порушення кримінального провадження так, як вивчивши копії відомостей позивач не визнав підписи у відомості як такі, що були виконані ним власноруч. За заявою позивача було відкрито кримінальне провадження, в ході якого було призначено судово-технічну та почеркознавчу експертизу. Згідно висновку експертизи №1944/1945/13-21 від 13.11.2013р. підписки на відомостях виконано було не позивачем, а іншою особою (а.с.9-15). Дані викладені у відомостях про виплату заробітної плати наданих відповідачем, позивач не визнав, розмір вказаної в них заробітної плати представник позивача просить вважати таким, що вказані не вірно. Розмір заробітної плати, яку повинен був виплачувати позивачу відповідач просить вважати в сумі 2000грн. Однак, доказ отримання позивачем заробітної плати у вказаному розмірі суду не подано. Клопотання щодо витребування інших доказів позивачем не заявлено. Визначаючись щодо заявлених вимог, суд враховує, що спірні правовідносини регулюються зокрема, нормативними положеннями ст.ст. 47,94,115,116,117 КЗПп України. Так, відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата є винагородою, що обчислюється, як правило, у грошовому виразi, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працiвниковi за виконану ним роботу. Питання державного i договiрного регулювання оплати працi, прав працiвникiв на оплату працi та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату працi" та iншими нормативно-правовими актами. За ст.115 КЗпП України заробiтна плата виплачується працiвникам регулярно в робочi днi у строки, встановленi колективним договором, але не рiдше двох разiв на мiсяць через промiжок часу, що не перевищує шiстнадцяти календарних днiв. Заробiтна плата працiвникам за весь час щорiчної вiдпустки виплачується не пiзнiше нiж за три днi до початку вiдпустки. У відповідності до ст. 47 КЗпП України та п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. N 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. В силу ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа чи організація згідно з ч. 1ст. 117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, встановлено, що при інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до пункту 8 вказаного Порядку, середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів. Виходячи з вищевказаних нормативних положень, суд враховує, що відповідачем як доказ звільнення позивача з роботи подано виписку з журналу наказів за 2010р. від 28.12.2010р. про звільнення позивача з посади за ст..40 п.4 КЗпП за прогулі (а.с.68). Однак, сам наказ суду не представлений, на вимогу суду сторона відповідача даний наказ для огляду не надала. За поясненням представників відповідачів книга наказів була втрачена, у володінні підприємства не знаходиться, можливо була передана правоохоронним органам, якими дана інформація не підтверджена. Виписка з журналу не містить зазначення номеру наказу, що є обов»язковим реквізитом наказів по кадрах. Також суд враховує, що відповідачем не надано доказу передачі позивачу трудової книжки після проведення його звільнення у 2010р. Сам факт такої передачі трудової книжки заперечила і сторона позивача. Враховуючи зазначене, суд вважає що відповідач не довів обставину звільнення позивача 28.12.2010р. ( чи в іншу дату) та факт повернення позивачу трудової книжки, що у відповідності до дії п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. N 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110, повинно бути засвідчено відповідним записом в документації щодо видачі трудових книжок працедавця. Тому, враховуючи вказане, суд вважає, позов в частині вимоги проведення звільнення позивача та видачі йому трудової книжки підлягає до задоволення. Порушене право позивача слід відновити шляхом постановлення судового рішення про зобов»язання звільнити позивача з посади водія ПП «Автопар» датою постановлення рішення суду та зобов»язання видати позивачу трудову книжку з відповідним записом. При цьому, підстави звільнення мають бути зазначені у відповідній заяві позивача. Щодо вимоги про стягнення заробітної плати за фактично відпрацьований час, компенсації за всі дні невикористаної щорічної відпустки , та допуск до негайного виконання стягнення заробітної плати за два місяці суд враховує, що згідно ч.3 ст. 213 ЦПК України обгрунтованим може вважатися лише судове рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих судом обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з вищевказаних положень суд враховує, що позивачем на протязі всього слухання справи так і не було надано суду доказ що свідчить про розмір його заробітної плати. Позивач просить виходити з розміру 2000 грн. заробітної плати, однак даний факт підтверджений відповідними доказами не був. Розмір заробітної плати, який був вказаний у відомостях відповідача позивач не визнав. За висновком експертизи №1944/1945/13-21 від 13.11.2013р. підписки на відомостях про виплату заробітної плати виконано було не позивачем, а іншою особою, тому на думку суду вказані відомості не можуть бути прийняті судом як доказ визначення позивачу певного розміру заробітної плати. При цьому, питання щодо розміру заробітної плати є важливим для визначення як заборгованості по виплаті заробітку за фактично відпрацьований час, а отже і визначення розміру компенсації за невикористані відпустки, яка вираховується з середньої заробітної плати у відповідності до Порядку обчислення середнього заробітку, затвердженого постановою КМ України від 28.02.1995 року № 100, так як така компенсація обчислюється виходячи з розміру заробітної плати за 12 місяців до відпустки. Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 закону №108/95-ВР визначається за правилами, закріпленими у вищевказаному Порядку. Таким чином, без підтвердження певного розміру заробітної плати, а отже і розрахунку середнього заробітку, не є можливим визначення сум, що підлягають до виплати за фактично відпрацьований час так і суми компенсації за невикористані відпустки. Крім того, суд враховує, що судом було з»ясовано з показів представника позивача,що позивач з 2011 р. захворів на тяжку хворобу, тривалий час лікувався, а отже позивач повинен був надати суду докази перебування позивача у лікарні та вказати періоди знаходження на подальшому лікуванні. Зазначені періоди повинні досліджуватися судом, з підтвердженням відповідними доказами, для визначення періодів коли оплата повинна була бути проведена за листами тимчасової непрацездатності відповідним Фондом соціального страхування та підприємством. Однак, вказані відомості та докази також суду подані не були. На протязі судового розгляду справи суд сприяв позивачу у здобутті та витребуванні доказів, оскільки є позбавленим ініціативи їх отримання, тому суд вирішує судовий спір на доказах наданих сторонами по справі. Враховуючи вищевказані обставини, суд вважає, що позивач не надав суду належних доказів розміру заробітної плати, не надав доказів для розрахунку середнього заробітку, тому в задоволенні вимоги щодо стягнення заробітку за фактично відпрацьований час та стягнення компенсації за невикористані відпустки слід відмовити. Оскільки, допуск до негайного виконання стягнення заробітної плати за два місяці є похідним від вищевказаної вимоги про стягнення заробітної плати за час затримки її видачі дана вимога також до задоволення не підлягає. Судові витрати на підставі ч.3 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню із відповідача на користь держави.

Outcome: approved