Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

17 серпня 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила позбавити [PERSON] права користування квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] і належить [PERSON] та скасувати реєстрацію місця проживання [PERSON] шляхом зняття його з реєстраційного обліку за цією адресою, мотивуючи позов тим, що вона є власником спірної квартири, у якій зареєстрований її колишній чоловік [PERSON], який фактично з червня 2016 року в квартирі не проживає, речі свої не зберігає, тобто втратив зв'язок з квартирою. На підставі викладеного, просила задовольнити позов повністю. До судового засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином. Представник позивача [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Суд постановляє рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі Договору дарування від 22.10.2004 року, посвідченого Державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Жоронко О. Г., зареєстрованого в реєстрі за №2-1021. Згідно довідки, що видана ОСББ «Медик», за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], який за даною адресою не проживає, що підтверджується показами свідків. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом Відсутність відповідача за місцем мешкання понад рік, без поважних причин та відсутність іншої домовленості між власником житлового приміщення та відповідачем, дають суду підстави зробити висновок, що відповідач, не мешкаючи в спірній квартирі більше року, без поважних причин, втратив право користування житловим приміщенням, в зв'язку з чим підлягає визнанню таким в судовому порядку. На підставі викладеного,

Outcome: approved