Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи :МКП «Основаніє»,Запорізька міська рада про вселення та усунення перешкод у користуванні житловою площею. У позовній заяві зазначав, що він на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради №264/7 від 25.06.2013 р. отримав 04.07.2013 р. ордер на вселення на житлову площу в гуртожитку у кімнаті [ADDRESS] за №89 серії «Г». Враховуючи наявність ордеру на вселення на житлову площу, він намагався вселитись до кімнати [ADDRESS] в вищезазначеному гуртожитку, однак враховуючи те, що з боку відповідача [PERSON] чиняться перешкоди позивач до цього часу не може належним чином вселитись та користуватись виділеною житловою площею у гуртожитку, тому просив суд вселити його у кімнату [ADDRESS] зобов'язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди у користуванні житловою площею - кімнатою [ADDRESS] в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача судовий збір сплачений при зверненні у розмірі 114.70 грн. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до Запорізької міської ради, виконавчого комітету Запорізької міської ради, [PERSON] треті особи МКП «Основаніє», Орджонікідзевський районний відділ у м.Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, про визнання рішення міськвиконкому незаконним, визнання ордеру недійсним, зняття з реєстраційного обліку. У зустрічному позові (який у процесі розгляду справи уточнював), зазначав, що зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] з квітня 2000 року.Зазначену кімнату він займає вже тривалий час, сплачує по ній комунальні платежі, зробив в ній ремонт. Проте у липні 2013 року йому стало відомо, що на місце в кімнаті [ADDRESS] яку він займаю повністю, було видано ордер на ім'я [PERSON]. Зазначений ордер на житлову площу в гуртожитку було видано 04.07.2013 року Запорізькою міською радою на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 264/7 від 25.06.2013 року. Згідно цього, без фактичного вселення в кімнату, здійснено реєстрацію [PERSON]за адресою: [ADDRESS]. Вважає, що рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 264/7 від 25.06.2013 року, на підставі якого надано місце в кімнаті [ADDRESS] [PERSON] є незаконним й ордер за № 89 серії «Г» на житлову площу в гуртожитку від 04.07.2013 року Запорізькою міської ради на ім'я [PERSON] є недійсним, оскільки ні Запорізька міська Рада ні її виконком не є уповноважений власником житла орган, й не міг розпоряджатися спірною кімнатою. Крім того, він з квітня 2000 року і на день вирішення спору зареєстрований та проживає у спірній кімнаті, що підтверджується укладенням договору найму спірної кімнати. Отже, при видачі ордера на вселення у спірну кімнату співвідповідача [PERSON] порушені вимоги ст.52, ч.2 ст.58 ЖК, а також право, як наймача спірної кімнати, вільно володіти і користуватися спірною кімнатою та приватизувати цю кімнату в гуртожитку. [PERSON] не мав права на видачу йому ордеру, так як не доведено належними й допустимими засобами доказування його потребу в поліпшенні житлових умов. Крім того, чинне законодавство України не містить визначення «ліжко-місце у гуртожитку», тому факти зазначення в ордері щодо надання [PERSON] койко-місця у спірній кімнаті є юридично нікчемними. Просив суд визнати незаконним рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 264/7 від 25.06.2013 року в частині надання місця в кімнаті [ADDRESS] [PERSON], визнати недійсним ордер за № 89 серії «Г» на житлову площу в гуртожитку від 04.07.2013 року Запорізькою міської ради, виданий на ім'я [PERSON] та зняти з реєстрації місця проживання [PERSON] за вказаною адресою, так як вона була здійснена безпідставно. У судовому засіданні [PERSON] заявлений позов підтримав на підставах викладених у позовній заяві, проти зустрічного позову заперечив, вважаючи, що правомірно одержав ордер на квартиру, а [PERSON] перешкоджає йому у вселенні та проживанні у квартирі. У судовому засіданні [PERSON] та його захисник [PERSON] проти позову [PERSON] заперечували, пояснивши про те, що [PERSON] з 2000 року проживав сам і за власний кошт зробив ремонт, після чого до нього підійшла комендант гуртожитку і сказала, що до нього підселяють сусіда. Вважає, що ордер [PERSON] на зайняту житлову площу видано неправомірно на підставах викладених у позовній заяві, у вселенні [PERSON] він не перешкоджав, просили у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити. У судовому засіданні представник Запорізької міської ради та виконавчого комітету Запорізької міської ради позов [PERSON] підтримала, проти зустрічного позову заперечує, вважаючи, що будинок по [ADDRESS] був переданий у комунальну власність відповідно до рішення виконавчого комітету міської ради від 27.11.2008 №528 від відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» як гуртожиток. Міське комунальне підприємство «Основаніє» здійснює обслуговування гуртожитку, таким чином будинок [ADDRESS] фактично переданий до комунальної власності міста. На цей час МКП «Основаніє» займається реєстрацією гуртожитку у реєстрі прав власності на нерухоме майно. В квітні 2013 року з проханням в наданні житла до першого заступника міського голови з заявою звернувся [PERSON]. В заяві він повідомив, що є учасником ліквідації аварії на Чорнобильській атомній електростанції другої категорії, раніше мешкав в гуртожитку. Відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ст.20 до компенсацій та пільг цієї категорії громадян відноситься поліпшення житлових умов та житло повинно бути надано на протязі року. Таким чином громадяни цієї категорії користуються позачерговим правом отримання житла. На підставі вищевикладеного [PERSON] отримав житло правомірно, так як користується пільгою при наданні житла. Просив у задоволенні зустрічного позову відмовити, надавши суду письмові заперечення які приєднані до матеріалів справи. Представник МКП «Основаніє» первісний позов підтримав, проти зустрічного заперечував, зазначаючи, що вказаний будинок перебуває на балансі МКП «Основаніє» і на теперішній час йде процедура реєстрації будинку у реєстраційній службі. У зв'язку із тим, що житлова площа кімнати дозволяє проживання двох чоловік комендантом гуртожитку і було підселено [PERSON] у кімнату до [PERSON] після чого було розподілено особові рахунки і оплату поділено на обох. Третя особа Орджонікідзевський районний відділ у м.Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, надіслав суду заяву про розгляд справи у відсутності представника. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (п. 1 ст. 8) гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення Європейського суду з прав людини від 21.02.1990р. у справі Powell and Rauner v.the U.K.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення Європейського суду з прав людини від 24.11.1986р. у справі Gillow v.U.K.), так і на наймача (рішення Європейського суду з прав людини від 18.02.1999р. у справі Larkos v. Cyprus). Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч.4 ст.311 ЦК України). Положеннями статті 396 ЦК України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення , невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних справ судом визначені у ст. 16 ЦК України , які дозволяють власникові обирати такий спосіб захисту, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 58 , 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи , які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування , не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. А згідно до ст.60 цього Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили , не доказуються при розгляді інших справ , у яких беруть участь ті самі особи або особа , щодо якої встановлено ці обставини ( ст. 61 ч.3 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Оскільки главою 4 ЖК не визначено порядок і підстави визнання недійсним ордеру про надання жилої площі в гуртожитках, на підставі ч.8 ЦПК можливо застосувати закон, що регулює подібні за змістом правовідносини, а саме положення ст.ст.15, 18,52, 58, 59, 117 ЖК. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS], тобто займає кімнату в гуртожитку [ADDRESS] з 20 квітня 2000 року, сплачуючи комунальні платежі і даний факт не оспорюється сторонами. На підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради №264/7 від 25.06.2013 р. [PERSON] отримав 04.07.2013 р. ордер на вселення на житлову площу в гуртожитку у кімнаті [ADDRESS] за №89 серії «Г». Згідно цього ордеру здійснено реєстрацію [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та розділено особові рахунки на сплату комунальних послуг на вказану кімнату. Заявляючи вимогу про вселення у кімнату [ADDRESS] у м.Запоріжжі [PERSON] послався на ті обставини, що з боку відповідача [PERSON] йому чиняться перешкоди у вселенні. Вказаний факт відповідач заперечив, зазначаючи, що перешкод не чинилося, а складений акт є безпідставним, оскільки складений у його відсутність, він перешкод не чинив , і за вказівкою коменданта. Суд вважає, що належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, які вимагаються від позивача в силу ст. 60 ЦПК України позивач не надав, свідків які б підтвердили факт чинення перешкод не зазначив. Посилання на акт МКП «Основаніє» від 30.07.2013 року є безпідставним, оскільки вказаний акт складено без присутності відповідача, тому позовні вимоги [PERSON] суд залишає без задоволення за недоведеністю. Розглядаючи вимоги зустрічного позову суд вважає за необхідне їх задовольнити. Так, рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради №528 від 27.11.2008 року затверджено акт приймання -передачі до комунальної власності міста гуртожитків від ВАТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» вирішено оформити право комунальної власності на гуртожитки згідно з додатком 1, КП «РЕПОГ» прийняти у господарське відання гуртожитки та організувати утримання та ремонт приватизованої житлової площі. ОП «ЗМБТІ» скасувати попередні записи щодо права власності на об'єкти житлового фонду та здійснити реєстрацію прийнятих до комунальної власності міста гуртожитків за територіальною громадою м.Запоріжжя в особі міської ради і видати свідоцтво на права власності згідно із додатком. Як вбачається з наданої МКП «Основаніє» копії постанови Господарського суду Запорізької області від 30.05.2012 року розглянуто справу за позовом Запорізької міської ради до ТОВ «ЗМБТІ», третя особа КП «РЕПОГ» про зобов'язання провести державну реєстрацію права власності. Вказаним судовим рішенням встановлено, що за актом приймання-передачі гуртожитку по вул. Сталеварів, 8 у комунальну власність м.Запоріжжя, комісією, що створена відповідно до рішення виконавчого комітету №528 від 27.11.2008 року КП «РЕПОГ» прийняло гуртожиток у повне господарське відання та ухвалено зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗМБТІ» зареєструвати право комунальної власності за територіальною громадою м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради на 9/10 частин гуртожитку [ADDRESS] З інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно за індексним номером 13890944, дата формування 03.12.2013 року вбачається, що нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності наступним особам: 9/10 частин належить ВАТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат»; 1/10 частина належить приватному підприємству «Валерія». Аналогічні відомості щодо належності житлового будинку до складу якого входить спірна кімната надало ТОВ «ЗМБТІ» у відповідній відповіді на запит суду від 22.11.2013 року за№ 11454. Отже на час ухвалення рішення право власності на вказаний гуртожиток у встановленому законом порядку не зареєстровано, що не оспорюється ані Запорізькою міською радою, ані виконавчим комітетом Запорізької міської ради, ані МКП «Основаніє». Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом ( п.1 ст.329 ЦК України). Частиною 1 ст.182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови у ній встановлюються законом (ч.4 ст.182 ЦК). Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 р. № 1952-ІV, який регулює відносини, пов'язані з державною реєстрацією правочинів щодо нерухомості, державна реєстрація договору є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно. Як зазначається в ч.4 ст.334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Аналогічне положення закріплено у п. 10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986р. № 208. Згідно ст. 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. Як роз'яснено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України " Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України " № 2 від 12.04.1985 р. судам слід мати на увазі, що виданий на жиле приміщення ордер у випадках, зазначених ст. 59 ЖК України підлягає визнанню недійсним з наслідками, передбаченими ст. 117 цього кодексу. Так ст.15 ЖК зокрема передбачено, що виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті: здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду (частина перша статті 30); здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад (частина перша статті 18); приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради (стаття 51), затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого житлового фонду (стаття 52). Проте як вбачається із наданих суду документів ні Запорізька міська Рада, ні її виконком не є уповноважений власником житла орган, й не міг розпоряджатися спірною кімнатою (інформаційна довідка з Реєстру прав власності на нерухоме майно за індексним номером 13890944), тому при видачі ордеру була порушена ст.. 59 ЖК України через неправомірність дій службових осіб при вирішенні питання про надання житлового приміщення, так як на час видачу ордеру будинок, до якого входить спірна кімната, не зареєстрований як комунальна власність. Окрім того, у відповідності із ч.2 ст.58 та ч.1 ст.59 ЖК ордер може бути виданий лише на вільне жиле приміщення. Згідно ст.61 та ч.1 ст.63 ЖК користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім'ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними. В збірнику Верховного Суду України «Про застосування судами цивільного і цивільно-процесуального кодексу України», видавничий Дім «Ін Юре», 2002 р., в пункті 50 сторінки 92 викладена правова позиція про те, що визнання ордеру недійсним з тих мотивів, що він виданий на зайняте приміщення, може мати місце в тому разі, коли останнє було зайняте правомірно. [PERSON] з 20 квітня 2000 року і на день вирішення спору зареєстрований та проживає у спірній кімнаті, що підтверджує укладенням зі ним договору найму спірної кімнати. Отже, при видачі ордера на вселення у спірну кімнату співвідповідача [PERSON] порушені вимоги ст.52, ч.2 ст.58 ЖК, а також право, як наймача спірної кімнати, вільно володіти і користуватися спірною кімнатою та приватизувати цю кімнату в гуртожитку. Як вбачається з довідки МКП «Основаніє» у кімнаті [ADDRESS] також на койко-місце був зареєстрований і [PERSON], який знятий з реєстраційного обліку 24.01.2009 року. Вказана особа у гуртожитку не проживала, що визнано і сторонами по справі, була лише прописана, як пояснив представник МКП «Основаніє» про що [PERSON] дізнався вже у 2013 році. Зазначені обставини є також підставою для визнання ордеру недійсним, через порушення прав на зазначене в ордері жиле приміщення і неправомірні дії службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення. Статтею 59 ЖК України також передбачено, що ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадку подання громадянами не відповідних дійсності відомостей про потребу у поліпшенні житлових умов. [PERSON] не мав права на видачу йому ордеру, так як не доведено належними й допустимими засобами доказування його потребу в поліпшенні житлових умов. Із ч. 1 ст. 9 ЖК України випливає, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку, житлове приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Згідно ч. 1 ст. 22 ЖК України, облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, установлення черговості на одержання житлової площі, а також і розподіл у будинках державного і громадського житлового фонду, здійснюється під громадським контролем і з додержанням гласності. Відповідно до ст. 31 ЖК України, громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування житлового приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку передбаченому законодавством. Контроль за станом обліку на підприємствах, установах, організаціях громадян, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється виконавчим комітетом Ради, ст. 41 ЖК України. Згідно до ч.1 ст. 43 ЖК Громадяни, які перебувають на обліку, потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Відповідно до п. 1 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених [PERSON] Міністрів Української РСР і Української республіканської Ради професійних спілок від 11 грудня 1984 р. N 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» із останніми змінами від 06.04.2011 року: «Ці правила регулюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання». Ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» з останніми змінами станом на 16.10.2012 року: «Житлова кімната у гуртожитку - окреме житлове приміщення у гуртожитку, призначене та придатне для постійного проживання у ньому; житлові приміщення у гуртожитку - приміщення гуртожитку (житлові кімнати, житлові блоки (секції-), призначені та придатні для постійного проживання у них.» Таким чином на спірну житлову кімнату гуртожитку також розповсюджуються зазначені Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов..., так як спірна кімната, за діючим законодавством, призначена та придатна для постійного проживання. Відповідно до п. 13 Правил: «На квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов.». Тобто діюче законодавство передбачає наявність умови для видачу ордеру подання необхідних даних що підтверджують потребу у житловому приміщенні. Належним й допустимим доказом факту потреби у поліпшенні житлових умов [PERSON] є факт перебування на квартирному обліку. Таких обставин документи, які подані до суду, на підставі яких вирішено питання про видачу ордеру на спірну кімнату [PERSON], не вміщують. Навпаки, суду надано заяву [PERSON] від 25.04.2013 року на ім'я першого заступника міського голови Свіркіна Д.О. зі змісту якої вбачається, що [PERSON] просить надати йому не житлову площу для проживання, оскільки як зазначено у заяві проживає разом із дружиною по [ADDRESS] а йому потрібна прописка. Відповідно до п.п. 37,38 Правил: «Жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на квартирному обліку. Громадянам, які перебувають на квартирному обліку, жилі приміщення надаються в порядку черговості.» Зазначені Правила розповсюджуються на порядок видачі ордеру на спірну кімнату, відповідно до п. 1 вказаних Правил й ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Крім того, відповідно до п. 6 ст. 34 Житлового кодексу Української PCP проживання у гуртожитку є лише підставою для визнання громадянина потребуючим поліпшення житлових умов. Згідно зі ст. ст. 42, 43 Житлового кодексу Української PCP надання жилих приміщень здійснюється тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов у порядку черговості. Таким чином, ордер на спірну кімнату видано з порушенням визначеного законом порядку, так як видано особі, [PERSON], який не перебував на обліку в зв'язку з потребою у поліпшенні житлових умов, що не відповідає положенням, закріплених Постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської Ради професійних спілок від 11 грудня 1984 р. N 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» із останніми змінами від 06.04.2011 року. Відповідно до вимог ст. 43 ЖК України особам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Відповідно з приписами ст. 46 ЖК України поза чергою жиле приміщення надається у випадках передбачених законодавством. Громадяни, які мають право на позачергове одержання жилих приміщень, включаються до окремого списку. Відповідно до ст.20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»громадяни віднесені до 2 категорії користуються пільгами позачергового забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Особи, зазначені в цьому пункті, забезпечуються жилою площею протягом року з дня подання заяви. Суду не надано жодного доказу перебування [PERSON] на обліку з метою поліпшення житлових умов, постановлення [PERSON] на квартирний облік в списки осіб, які користуються правом позачергового отримання житла, як учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (категорія 2). Окрім того, відповідно до відповіді на запит суду черги осіб, які потребують поліпшення житлових умов, на місце в гуртожитку - не ведуться. Окрім того, чинне законодавство України не містить визначення «ліжко-місце у гуртожитку», тому факти зазначення в ордері щодо надання [PERSON] ліжко-місця у спірній кімнаті є юридично нікчемними, і практика видачі ордерів на ліжко-місця не передбачена жодним нормативно-правовим актом в Україні. В якості правового наслідку визнання ордеру недійсним потрібно зняти з реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS], кімн. 47, так як вона була здійснена безпідставно, через недійсність ордера й незаконність рішення про його видачу. З огляду на наведене суд вважає, що, в судовому засіданні, у відповідності до вимог ст. 60 ч.3 ЦПК України, позивачем [PERSON] не подано належних та допустимих доказів і судом не отримано таких доказів на підтвердження первісного позову. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги первісного позову не знайшли свого ствердження в судовому засіданні, позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження, а тому у задоволенні первісного позову слід відмовити, позовні вимоги зустрічного позову знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до повного задоволення. Враховуючи, що [PERSON] у позові відмовлено, а [PERSON] у позові стягнення судових витрат не вимагається, суд у відповідності до ст. 88 ЦПК України та меж позовних вимог лишає судові витрати за сторонами .

Outcome: approved