Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - ЖБК «Домобудівельник - 8», про встановлення порядку користуванняжитловим приміщенням(квартирою). Мотивуючи свої вимоги тим, що спірна квартира [ADDRESS] , розташована на ІХ - му поверсі ІХ - ти поверхового будинку, складається із 3 - х житлових кімнат, кожна із яких площею 14, 8 кв м, 9, 8 кв м, 17, 0 кв м, відповідно, та є окремими/ізольованими. Вказана квартира знаходиться у спільній частковій власності позивачів та відповідачки, набутої у порядку отримання у власність та спадкування, за якими [PERSON] володіє 4/6 частиною, [PERSON] - 1/6 частиною, [PERSON] 1/6 частиною. Оскільки сторони як співвласники квартри не дійшли згоди щодо порядку користування квартирою, й на на цьому грунті виникають непорозуміння, сімейні сварки тощо, й з урахуванням встановленого між ними порядку користування квартири, а також часток, які належать кожному із співвласників, просять визначити порядок користування квартирою відповідно до якого виділити позивачам у користування дві ізольовані кімнати жилою площею 14, 8 кв м та 17, 0 кв м, які відповідають їх частці у праві власності (4/6 + 1/6 = 5/6), а відповідачці кімнату жилою площею 9, 8 кв м, що відповідає її частці у праві власності - 1/6), підсобні/допоміжні приміщення та приміщення побутового/загального користування залишити у спільному користуванні співвласників квартири. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] , діючий на підставі ордерів про надання правової допомоги від 09 жовтня 2020 року (а.с. 20, 21), позовні вимоги підтримали з тих же підстав, просили їх задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 12 березня 2021 року (а.с. 37), в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись та порушення права на користавання квартирою неповнолітньої дочки відповідачки, 2006 року народження, яка зареєстрована у спірній квартирі. Відзив на позові відповідачем не надано. Позивачі заперечили щодо порушення цим позовом права неповнолітньої дочки відповідачки, 2006 року народження, яка зареєстрована у спірній квартирі, оскільки спір наявний між співвласниками квартири, зважаючи на частку кожного із них у праві власності, й оскільки неповнолітня дочка відповідачки є членом сім`ї відповідачки, остання користується її часткою у праві власності. Представник третьої особи [PERSON] , діюча на підставі довіреності від 13 червня 2021 року, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Вказала, що у квартирі хоча й зареєстровані чотири особи, проте проживають троє: [PERSON] , [PERSON] та неповнолітня дочка [PERSON] . В сім`ї виникають непорозуміння, свартки щодо порядку користування квартирою. Вислухавши пояснення строрін, третьої особи, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] , розташована на ІХ - му поверсі ІХ - ти поверхового будинку, житловою площею 41, 6 кв м, загальною площею 67, 2 кв м, складається із 3 - х житлових кімнат, кожна із яких площею 14, 8 кв м, 9, 8 кв м, 17, 0 кв м, відповідно, та є окремими/ізольованими (а.с. 11 - 12). Вказана квартира знаходиться у спільній частковій власності позивачів та відповідачки, набутої у порядку отримання у власність та спадкування, за якими [PERSON] володіє 4/6 частиною, [PERSON] - 1/6 частиною, [PERSON] 1/6 частиною (а.с. 7, 8, 9, 10, 42 - 44). Сторони є членами сім`ї. Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва у спірній квартирі зареєстровані чотири особи - позивачі, відповідачка та неповнолітня дочка відповідачки, 2006 року народження (а.с. 13), що визнається сторонами. Дана особа в особі її законного представника не залучалась до участі у справі на підставі статті 53 ЦПК України за відсутності проданої заяви про вступ у справу. В судовому засіданні приймав участь представник відповідача, який не ініціював питання про залучення до участі у справі вказаної особи в особі її законного представника. Враховуючи, що спір виник між співвласниками квартири, суд вважає, що рішення по справі не вплине на права такої неповнолітньої особи, оскільки остання є лише зареєстрованим мешканцем квартири, її співвласником не являється, й оскільки вона є членом сім`ї відповідача, вона користувається часткою власності, яка належить відповідачці. Між сторонами, які перебувають у родинних відносинах, виникають конфлікти, що підтверджується постановою Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2020 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КпАП України, з приводу користування житлом, вирішити які сторони у позасудовому порядку не можуть. Хоча у квартирі зареєстровані чотири особи, у дійсності проживають лише три, за виключенням позивача [PERSON] , що ним визнається. Позивачі іншого власного житла окрім вказаних часток в спірній квартирі не мають, тому суд, зважаючи на встановлені правовідносини, частки у праві власності на квартиру кожного із них, кімнат, які відповідають часткам у їх праві власності, вважає за необхідне визначити порядок користування квартирою, відповідно до якого виділити позивачам у користування дві ізольовані кімнати жилою площею 14, 8 кв м та 17, 0 кв м (14, 8 кв м + 17, 0 кв м = 31,8 кв м), які відповідають їх частці у праві власності (4/6 + 1/6 = 5/6), а відповідачці кімнату жилою площею 9, 8 кв м, що відповідає її частці у праві власності - 1/6. Відповідно до припису ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а відповідно до ч.3 вказаної статті кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно з роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними в п. 14 постанови Пленуму від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику в справах за позовами про захист права власності» з послідуючими змінами, квартира, яка є спільною сумісною власність чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Оскільки згідно даних правовідносин сторони як співвласники не домовились про порядок користування квартирою, яка є їх спільною частковою власністю, даний спір підлягає вирішенню судом. Як вбачається із встановлених спірних правовідносин ідеальна доля (жила площа) для позивачів як співвласникі квартири (2 особи, 2 частки: [PERSON] - 4/6 + [PERSON] - 1/6 = 5/6, що становить 34, 66 кв м (41, 6 кв м : 6 х 5 = 34, 66). Враховуючи розмір ідеальної долі позивачів, їх часток майна в квартирі складає 34, 66 кв м, якій можуть відповідати кімнати розміром 17, 0 кв м та 14, 8 м кв, що становить 31, 8 кв м, й менше від їх ідеальної частки на [ADDRESS] , 86 кв м (34, [ADDRESS] , 8 кв м = 2, 86 кв м), частка ж відповідачки складає 1/6 й відповідає її частці у праві власності 6,9 кв м (41, 6 кв м : 6 = 6,9 кв м), що відповідатиме кімнаті 9, 8 кв м й більше від її ідеальної частки на 2,9 кв м (9, 8 кв м - 6,9 кв м = 2,9 кв м), й з метою уникнення конфліктних ситуацій в родині, враховуючи пріоритетне право власників на житло, суд приходить до висновку, що встановлення такого порядку користування квартирою не порушуватиме ані житлові права їх співвласників, ні майнові права, оскільки питання про встановлення порядку користування квартирою не впливає на майнові права їх співвласників. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп., який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі вищевикладеного, ст. 358, ст. ст. 355, 357, ч.1 ст. 405 ЦК України, з урахуванням п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику в справах за позовами про захист права власності» з послідуючими змінами,

Outcome: approved