Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

29 липня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з указаним вище позовом, у якому просить розірвати шлюб між нею та [PERSON] , зареєстрований Соболівською селищною радою Теплицького району Вінницької області 17 березня 1984 року, серія [NUMBER] за актовим записом №13. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 17 березня 1984 року. Від даного шлюбу неповнолітніх дітей не мають, проте відповідач не бажає розривати шлюб у добровільному порядку. Причиною розпаду сім`ї є те, що у подружжя різні погляди на сімейне життя та обов`язки, відсутність почуттів взаєморозуміння та взаємоповаги. Спільне господарство не ведеться, сторони проживають окремо протягом останніх чотирьох років. Вважає, що збереження сім`ї є не можливе, оскільки суперечить її інтересам. Відповідач [PERSON] відзив на позов із викладенням своїх заперечень до суду не подав. Позивач [PERSON] просить розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити та розірвати шлюб. Відповідач [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Просить змінити прізвище дружини на її дівоче " [PERSON] ". За вказаних обставин, за приписами ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо розірвання шлюбу. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 17.03.1984, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.6). Позивач не бажає миритися, має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу, що вбачається із позовної заяви (а.с.12). Також, судом встановлено, що причиною розладу в сім`ї стали різні погляди на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства, відсутність почуттів взаєморозуміння та взаємоповаги. Подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе, оскільки однією сім`єю сторони не проживають, сторони не бажають миритися, що вбачається із позовної заяви та поданих письмових заяв сторін до суду. Таким чином судом встановлено, що перебування в шлюбі суперечить інтересам позивача, порушує її особисті немайнові права, оскільки сімейні особисті немайнові відносини між подружжям не складаються через різні погляди на сімейне життя та обов`язки, які призвели до фактичного припинення шлюбних відносин. Встановлені судом сімейні правовідносини щодо розірвання шлюбу регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно зі ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Згідно із ч.1 ст.24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей (частина третя статті 109 СК України). Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Установивши, що шлюб між сторонами має формальний характер, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, подальше спільне життя подружжя неможливе, позивач наполягає на розлученні та має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, суд, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, те, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивача, дійшов висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу. Що стосується заперечень відповідача щодо залишення позивачу після розірвання шлюбу шлюбного прізвища, суд вважає вказані заперечення не обґрунтованими, оскільки при розірванні шлюбу особа, яка змінила прізвище при державній реєстрації шлюбу, визначає для себе чи надалі іменуватися цим прізвищем або відновити дошлюбне прізвище. Отже, залишення шлюбного прізвища після розірвання шлюбу є правом суто позивача, про яке вона заявляє в своєму позові, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне після розірвання шлюбу залишити позивачу шлюбне прізвище « [PERSON] ». Відповідно до п.1 ч.2\~ст.141 ЦПК України\~судові втрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача. Відповідно до ч. 1\~ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Тому, слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 384 грн 20 коп судового збору. Повернути [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 384 грн 20 коп.

Outcome: approved