Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, вказавши, що її батько [PERSON] на підставі рішення Довгинцівської районної ради народних депутатів № 186 від 07.07.1987 року отримав ордер на право заняття двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , на склад їхньої сім`ї: [PERSON] дружина (її матір), [PERSON] донька (вона), [PERSON] син (її брат). Після укладення шлюбу вона змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Вказана квартира була визнана службовою, так як її батько працював у ЖЕО 13. [INFO] її батько помер, також [INFO] помер її брат [PERSON] . У 2011 році вона переїхала мешкати у вказану квартиру до своєї матері, де і мешкає по даний час. Так, починаючи з 2011 року вони з матір`ю стали спільно проживати у даній квартирі та вести спільне господарство. Здійснювали облаштування та прибирання квартири та підтримували її у належному санітарному та технічному стані. За життя її матір [PERSON] часто хворіла та не заперечувала проти її реєстрації у квартирі , де вони мешкали разом. [INFO] матір померла. Саме вона займалася похованням матері та весь цей час вказана квартира була її єдиним постійним місцем проживання, проте вона за життя матері не встигла зареєструвати своє місце проживання у квартирі, переоформити на себе договір найму квартири, тому змушена звертатися до суду за захистом своїх прав. Просить визнати за нею право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . В ході розгляду справи з боку відповідача Департаменту розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради, було надано відзив на позов, відповідно до якого у задоволенні позову просять відмовити вважаючи його необґрунтованим, оскільки позивачем був порушений порядок вселення, відсутні докази, що померла наймач [PERSON] за життя зверталася з заявою про проведення реєстрації або вселення, або давала таку згоду позивачу на вселення в свою квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позивач та її представник відповіді на відзив не надавали. У відповідності до гл. 10\~ст. 274 ЦПК України\~«у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи. Ч. 2 даної статті вказує, що «у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін». Відповідно до ч. 5\~ст.\~279\~ЦПК України розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. При цьому у відповідності до\~ст. 279 ЦПК України\~«Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Позивач \~ [PERSON] \~ \~ \~та \~ її\~ \~представник \~ [PERSON] \~ \~ у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі покладаючись на обставини викладені у позовній заяві та просили їх задовольнити. Представник відповідача Департаменту розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради Ромащенко Л.Г. у судовому засіданні 27.08.2020 року проти задоволення позову заперечувала з підстав викладених у відзиві на позов. Представник відповідача виконкому Довгинцівської районної в місті ради Таборовець Н.В. у судовому засіданні 27.08.2020 року проти задоволення позову не заперечувала, в подальшому надала заяву про розгляд справи за її відсутності, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно\~ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання .Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно\~ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ч. 1\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, що визначений законом або договором. Ст. 55 Конституції України\~визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У судовому засіданні встановлено, що батьку позивача - [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Довгинцівської районної ради народних депутатів міста Кривого рогу Дніпропетровської області від 07.07.1987 року № 186, був виданий ордер на жиле приміщення № [NUMBER] , на склад сім`ї, що складається з чотирьох чоловік, в тому числі: [PERSON] дружина, [PERSON] - донька, [PERSON] син, на право заняття жилого приміщення - службової квартири, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6,10). Після одруження позивач змінила своє дівоче прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 8 - копія свідоцтва про укладення шлюбу). Зі свідоцтва про народження позивачки вбачається, що її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 44). [INFO] [PERSON] помер ( а.с. 13). [INFO] помер [PERSON] (а.с. 11). Сусідами будинку [ADDRESS] було складено акт від 21.11.2019 року, з якого вбачається, що позивач [PERSON] починаючи з 2011 року проживала разом зі своєю матір`ю [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] , до смерті матері [INFO] , вели спільне господарство (а.с. 16). [INFO] [PERSON] , померла (а.с. 12). Відповідно до\~ст.58ЖКУкраїни на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно\~ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до\~ст.\~310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч.1\~ст.29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово, а відповідно до ст.379ЦК України\~житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Між тим, відповідно до\~ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір\~місця проживання в Україні»\~реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Відповідно до\~ст..65 ЖК України\~наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно\~ст. 64 ЖК України\~члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ст.\~106ЖК\~України повнолітній член сім`ї наймача в праві за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона мешкає по сусідству з позивачкою. Знає родину позивачки з часу їх заселення у квартиру [ADDRESS] . Після смерті батька позивачки [PERSON] та брата [PERSON] , позивачка переїхала мешкати до матері [PERSON] та з 2011 року почала мешкати з матір`ю у вказаній квартирі як одна сім`я, вели спільне господарство. Свідок [PERSON] дала суду аналогічні пояснення. Враховуючи вищевикладене, встановлені обставини справи, оцінюючи в сукупності наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт що позивач [PERSON] вселилась у спірну квартиру у 2011 році за згодою [PERSON] (доказів протилежного суду не надано). При цьому суд вважає, що тривалий час проживання позивача у спірній квартирі, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом позивача в розумінні статті 8 Конвенції. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15\~постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. За викладених обставин, суд, з`ясувавши наведені вище обставини у справі та дослідивши всі надані сторонами докази, приходить до висновку, що оскільки позивач вселилася у спірну квартиру ще у 2011 року, проживає у ній до теперішнього часу, сплачує комунальні послуги, у судовому порядку не визнавалася такою, що втратила право користування квартирою, то наявні правові підстави для визнання за позивачем права користування спірною квартирою, у зв`язку з чим позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved