Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

18 серпня 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до ДП СЛП «Київоблагроліс», який обґрунтовує тим, що він з 01 березня 2001 року перебував в трудових відносинах з Іванківським держагролісгоспом та займав посаду лісника Шпилівського агролісництва, що підтверджується записом в трудовій книжці за №22 від 01. 03. 2001 р. 28. 07. 2014 року він звільнився з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записами в трудовій книжці за № 27 від 28.07. 2014 року. За весь період своєї праці починаючи з 2001 року по 2014 рік [PERSON] лише двічі перебував щорічній у відпустці, але за який термін використовував відпустку йому не відомо. При звільненні з роботи позивач поставив питання перед бухгалтером ДП СЛП «Київоблагроліс» щодо отримання грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, але отримав відповідь, що з цими питаннями потрібно звертатися до генерального директора ДП СЛП «Київоблагроліс». 11 серпня 2014 року на ім'я генерального директора ДП СЛП «Київоблагроліс» ним було направлено письмову заяву, про що свідчить фіскальний чек, але відповіді не отримав. Не отримавши письмової відповіді представник позивача за довіреністю звернувся з письмовою заявою до Прокуратури м. Києва. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 26920,08 грн.; грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у розмірі 7851, 69 грн.; грошову компенсацію за затримку повного розрахунку за невикористані дні відпусток у розмір 37219, 05 грн.; моральну шкоду у розмірі 2000 грн.; звільнити від сплати судового збору. 24 вересня 2015 року судом було винесено заочне рішення, яким позов [PERSON] до ДП СЛП «Київоблагроліс» було задоволено. Не погоджуючись із заочним рішенням 22 жовтня 2015 року відповідачем було подано до суду заяву про перегляд заочного рішення. 23 жовтня 2015 року судом було винесено ухвалу про прийняття заяви про перегляд заочного рішення та призначено судове засідання на 29 жовтня 2015 року. Ухвалою суду від 05 листопада 2015 року заяву про перегляд заочного рішення було задоволено та призначено справу до судового розгляду в загальному порядку, крім того було ухвалено рішення про витребування доказів. Під час проведення судового розгляду справи позивач підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі посилаючись на ті обставини, які були ним зазначені у позовній заяві, пояснив, що не був у щорічній відпустці 11 років, не отримав компенсацію за невикористану ним відпустку, а також не отримав повного розрахунку при звільненні. Представник відповідача 04 листопада 2015 року подала до суду заперечення на позовну заяву в яких просила суд в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та відповідача, оцінивши надані сторонами докази, встановив наступне. 01 березня 2001 року позивач був прийнятий на роботу до Іванківського Держагролісгоспу на посаду лісника Шпилівського агролісництва. 03 березня 2003 року позивача було переведено до «Київоблдержагроліс» у звязку з реорганізацією Іванківського Держагролісгоспу. 26 жовтня 2012 року позивача було звільнено у звязку з переведенням до Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», у звязку з реорганізацією в останнє «Київоблдержагроліс». 28 липня 2014 року позивач був звільнений з роботи за власним бажанням. Зазначені переведення у звязку з реорганізацією підприємств лісового господарства підтверджуються записами в трудовій книжці позивача та наказом №92 від 09 серпня 2012 року. Позивач зазначає, що він не був у відпустці 11 років, про те документів (бухгалтерських або кадрових в нього не має) звернувся з клопотанням про витребування відповідних доказів. Суд задовольнивши зазначене клопотання від департаменту агропромислового розвитку Київської ОДА отримав відповідь, в якій зазначається, що відомості про те куди та коли передавались архіви підприємства Іванківського СДАП «Держагролісгосп» в департаменті відсутні. Крім того, як зазначено в додаткових поясненнях відповідача від 17 листопада 2015 року підпунктом 515 розділу 6 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року № 578/5 підприємством можуть створюватись документи (графіки, заяви, відомості) про надання та використання щорічних, творчих, соціальних відпусток та відпусток без збереження заробітної плати. Термін зберігання таких документів встановлений в один рік. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Право на відпустки забезпечується: -гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади) , заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; -забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. У відповідності з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, виплата усіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки підприємство, установа, організація згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток по день фактичного розрахунку. Згідно ст. ст. 7 4-84 КЗпП України громадянам, які працюють за трудовим договором надаються щорічні відпустки, а у разі звільнення їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки. Отже, ненадання працівнику щорічних відпусток у визначені законодавством терміни є грубим порушенням законодавства про працю. Як визначено у ст. 2 Закону України «Про відпустки» забороняється замінювати відпустку грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених ст. 24 цього Закону. Так, на підставі ст. 24 Закону про відпустки ( у старій редакції) при звільненні працівника з підприємства, установи чи організації йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні: 1.щорічної основної відпустки; 2.додаткової відпустки працівникові, який має дітей; 3.додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці; 4.додаткова відпустка за особливий характер праці; 5.інші щорічні додаткові відпустки, передбачені законодавством. Статтею 117 КЗпП України передбачено що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. 28.07. 2014 року позивач звільнився з ДП СЛП «Київоблагроліс». Станом на 22.07. 2015 рік компенсація за невикористані дні відпусток йому не виплачена, отже відповідно він має право на отримання грошової компенсації середнього заробітку за затримку повного розрахунку 365 днів х 101. 97 = 37219 грн. 05 коп. Крім того, на день звільнення позивачу не виплачено компенсацію за невикористані дні відпусток і додаткових відпусток за особливий характер праці за період його роботи у відповідача (який є павонаступником «Київоблдержагроліс», яке в свою чергу було правонаступником Іванківського Держагролісгоспу) з березня 2001 року по 28 липня 2014 року в кількості 264 дні основної відпустки та 77 днів додаткової відпустки. Відповідно до розрахунку наданого позивачем компенсація за невикористану основну відпустку складає 26920 грн. 08 коп., а компенсація за невикористану додаткову відпустку складає 7851 грн. 69 коп. Згідно розрахунку відповідача, на день звільнення позивача заборгованість перед ним відповідача складає 0 грн. 00 коп., а тому компенсація за затримку розрахунку при звільненні не може бути нарахована. Розрахунок відповідачем був проведений за період з 28.10.2012-28.12.2013 року та з 28.10.2013-28.07.2014 року. Доводи відповідача про те, що позивачем не надано доказів того, що він не перебував у відпустці протягом 11 років, а саме з 2001 року по 2014 рік перебував у відпустці лише два рази, не заслуговує на увагу, оскільки працівник не може довести факт розрахунку всіх належних йому виплат (не має доступу до бухгалтерських, кадрових документів тощо), а відповідач не спростував обставини, якими відповідач обґрунтував свої вимоги. Відповідно до ст. 614 ЦК України обовязок доведення відсутності вини з цього питання лежить на підприємстві. Згідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. З вини роботодавця порушені гарантовані Конституцією України та законодавством про працю, право позивача на оплату праці, що призвело до душевних страждань, змін укладу життя. Він був вимушений долучати додаткові зусилля для організації свого життя та членів сім'ї. Відсутність засобів для проживання та задоволення своїх щоденних потреб спричиняло йому моральні страждання, а відповідачем не приймалися жодні дії для припинення таких страждань. Таким чином, з врахування наведеного вище, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Судові витрати по справі, на підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved