Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

20 грудня 2016 року [PERSON] звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON], [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2016 року належить квартира розташована за адресою: [ADDRESS]. У вказаній квартирі з 1997 року і до теперішнього часу значаться зареєстрованими відповідачі [PERSON] та [PERSON], які з 2008 року у вказаному житловому приміщенні не проживають, їх речей в квартирі немає та їх місцезнаходження позивачу невідоме. Добровільно знятися з реєстрації у вказаному житловому приміщенні відповідачі не бажають, перешкоджаючи таким чином в реалізації позивачем своїх прав як власника, у зв'язку із чим, позивач був змушений звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким позбавити [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] права користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі договору на представництво інтересів від 03 листопада 2016 року, будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явились, подали до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, до судового засідання не з'явився, відомостей про причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у їх відсутності до суду не надходило. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним норми чинного законодавства. У судовому засіданні достовірно встановлено, що, 20 жовтня 2016 року, позивач [PERSON], як покупець, придбав у [PERSON] та [PERSON], в інтересах яких діяв [PERSON] квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 20 жовтня 2016 року посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Бігуном В.В., зареєстрований в реєстрі за № 4620 (а.с.4). Відповідно до п. 9 вказаного договору Продавці, а саме [PERSON] та [PERSON], повинні знятися з реєстраційного обліку з займаної площі в строк до 26 жовтня 2016 року (а.с. 4 з.б.). Однак відповідачі [PERSON] та [PERSON], не виконали вимогу договору та на теперішній час значаться зареєстрованими у спірній квартирі, що підтверджується, повідомленнями відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб Слов'янської міської ради №24-15/2386 та 24-15/2387 від 30 грудня 2016 року (а.с.17,18). Згідно актуальних даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 77983228 від 12 січня 2016 року слідує, що за позивачем [PERSON] у Державному реєстрі на підставі договору купівлі-продажу від № 4620 від 20 жовтня 2016 року посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Бігуном В.В., зареєстрований в реєстрі речових прав 24 жовтня 2016 року за № 32008281, дійсно зареєстровано право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] (а.с. 22, з.б.). Відповідно даних довідки БТІ станом на 01 січня 2013 року, право власності на [ADDRESS], зареєстроване за [PERSON] та [PERSON].(а.с.21) У судовому засіданні встановлено, що відповідачі з 2008 року у вказаному житловому приміщенні не проживають, їх речей в квартирі немає та їх місцезнаходження позивачу невідоме. Добровільно знятися з реєстрації у вказаному житловому приміщенні вони не бажають, перешкоджаючи таким чином в реалізації позивачем своїх прав як власника. Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідачі в судове засідання не з'явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надали належних доказів, які спростовують доводи позивача. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. У сенсі ст. 391 ЦК України власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом. За ч. 4 ст. 156 ЖК збереження такого права користування житлом існує лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Відповідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Аналізуючи фактичні обставини по справі і надані докази, судом достовірно встановлено, що відповідачі є колишніми власниками спірної квартири та не є членами сім'ї (колишніми членами сім'ї) дійсного власника. Договірні відносини позивача [PERSON] як нового власника квартири з відповідачами [PERSON] та [PERSON], щодо винаймання спірного житла відсутні. Тому слід вважати, що у зв'язку із припиненням права власності на квартиру [PERSON] та [PERSON], у зв'язку із її продажем, відповідачі втратили і право користування цим житловим приміщенням. Відповідачі тривалий час не проживають у спірній квартирі і добровільно знятися з реєстрації не бажають. Крім того, реєстрація [PERSON] та [PERSON], у квартирі [ADDRESS] створює перешкоди у реалізації позивачем права користування та розпоряджання своїм майном як власником, та у зв'язку із реєстрацією відповідачів, позивач несе додаткові витрати зі сплати житлово-комунальних послуг. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що слід визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] у зв'язку із тим, що право власності на вказану квартиру належить позивачеві, а відповідачі, при відчуженні вказаного майна, відповідно втратили і право користування спірною квартирою. На підставі наведеного,

Outcome: approved