Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

19.06.2014 року [PERSON] звернулася із позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - орган опіки та піклування Ізмаїльської міської ради, про визнання безпідставною відмову у наданні дозволу на виїзд за межі України малолітнього сина - [PERSON], [INFO], надання дозволу оформляти документи для тимчасового виїзду малолітнього сина - [PERSON], [INFO], без згоди батька за межі України, а також на виїзд останнього до наступних держав: Австрії, Андорри, Білорусії, Бельгії, Болгарії, Великобританії, Угорщини, Греції, Данії, Єгипту, Ізраїлю, Індії, Іспанії, Італії, Кіпру, Латвії, Литви, Молдавії, ОАЕ, Польщі, Росії, Румунії, Словаччини, Словенії, Таїланду, Тунісу, Туреччини, Франції, Хорватії, Чорногорії, Чехії, Швеції, Естонії. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після припинення шлюбних відносин з відповідачем, який є батьком її малолітнього сина, вона матеріально забезпечує та піклується про здоров'я сина, його фізичний, духовний і моральний розвиток, у зв'язку з чим, має намір відвідати іноземні держави. На її прохання надати дозвіл на виїзд дитини за межі України відповідач відмовляється, у зв'язку з чим, вимушена звернутися до суду. У судовому засіданні позивач позовні вимоги уточнила, остаточно просила надати дозвіл на виїзд за межі України малолітнього сина - [PERSON], [INFO], без згоди батька, починаючи від дня набрання рішенням законної сили до досягнення ним шістнадцяти років, до наступних держав: грудень-січень кожного року: Австрія, Андорра, Бельгія, Болгарія, Великобританія, Угорщина, Греція, Данія, Єгипет, Ізраїль, Індія, Іспанія, Італія, Німеччина, ОАЕ, Польща, Росія, Словаччина, Словенія, Таїланд, Туніс, Франція, Хорватія, Сербія і Чорногорія, Чехія, Швеція, тривалістю одного виїзду в кожну із зазначених країн не більше 14 діб; березень-квітень кожного року: Білорусія, Бельгія, Великобританія, Угорщина, Греція, Єгипет, Ізраїль, Індія, Іспанія, Італія, Німеччина, Латвія, Литва, Польща, Росія, Словаччина, Словенія, Туреччина, Франція, Хорватія, Сербія і Чорногорія, Чехія, Швеція, тривалістю одного виїзду в кожну із зазначених країн не більше 10 діб; липень-серпень кожного року: Австрія, Білорусія, Болгарія, Великобританія, Угорщина, Греція, Данія, Єгипет, Ізраїль, Індія, Іспанія, Італія, Німеччина, Кіпр, ОАЕ, Росія, Туніс, Туреччина, Хорватія, Сербія і Чорногорія, тривалістю одного виїзду в кожну із зазначених країн не більше 30 діб; жовтень-листопад кожного року: Австрія, Білорусія, Бельгія, Великобританія, Угорщина, Греція, Данія, Єгипет, Ізраїль, Іспанія, Італія, Німеччина, Латвія, Литва, Польща, Росія, Словаччина, Словенія, Таїланд, Туніс, Туреччина, Франція, Хорватія, Сербія і Чорногорія, Чехія, Швеція, тривалістю одного виїзду в кожну із зазначених країн не більше 10 діб. Додатково пояснила, що навчально-виховний процес сина порушений не буде, оскільки має намір відвідувати іноземні держави в період шкільних канікул. Також зазначила, що у неї є можливість вивозити дитину за кордон на відпочинок та оздоровлення, з метою розширення кругозору дитини, ознайомлення з культурою інших народів, з метою підготовки до самостійного життя, стимулювання вивчення іноземних мов тощо. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, клопотання про відкладення розгляду справи не надіслав, своєї думки щодо позову не висловив. Представник третьої особи повністю підтримала позовні вимоги, пояснивши, що надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON] за межі України відповідатиме якнайкращим інтересам останнього.. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, представника третьої особи, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд, на підставі фактів, встановлених у судовому засіданні, дійшов наступного висновку. Пунктом 1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-12 від 27.02.1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що у всіх діях по відношенню до дітей, незалежно від того, здійснюються вона державними або приватними закладами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергову увагу приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 9 Конвенції визначає, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Стаття 18 Конвенції проголошує, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Аналогічні положення містяться у ст.ст.14, 15 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 року №2402, який був прийнятий на розвиток міжнародного права в Україні. Принципом 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом ст.ст.7, 150, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей - громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21.01.1994 року №3857-ХІІ (далі - Закон №3857-ХІІ), Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (далі - Правила №57), Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року №231 (далі - Правила №231). Так, згідно ст.2 Закону №3857-ХІІ документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; проїзний документ дитини; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону №3857-ХІІ оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічні за змістом містять положення п.18 Правил №231. Пункт 4 Правил №57 передбачає, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому 21.09.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області шлюбі, актовий запис №596 (а.с.7). Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.04.2012 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.5). Від спільного шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с.6), який проживає з позивачем [PERSON] (а.с.11). Позивач є громадянкою України, зареєстрована та проживає на території України, працює в Державному підприємстві «Ізмаїльський морський торговельний порт», має регулярний дохід. Відповідач є громадянином України, зареєстрований та проживає на території України. Від надання дозволу на тимчасовий виїзд сина за межі України у добровільному порядку ухиляється. Відтак, враховуючи, що батьки дитини не проживають разом, між ними напружені відносини, у зв'язку з чим, у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд малолітнього сина за межі України для тимчасового перебування, беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють його виїзд, а також для недопущення порушення прав малолітньої дитини та можливості її належного фізичного, духовного й морального розвитку, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved