Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. В заяві вказував, що йому на праві особистої приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 17.07.2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу, укладеним між мною та [PERSON]. Вказаний житловий будинок належав продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.10.2001 року. Позивач зазначає, що у відповідності до договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, вказане домоволодіння розташоване на землі сільської ради, хоча насправді, на земельну ділянку розміром 0,7821 га., цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та ведення особистого селянського господарства, було виготовлено державний акт на право приватної власності на землю серія РІ № 531458 на ім'я [PERSON]. Як вказує позивач, відповідно до ст..377 та 381 ЦК України він вважає, що придбавши садибу [ADDRESS], він став власником і земельної ділянки розміром 0,7821 га. на якій вона розташована. Крім цього, як зазначає позивач у відповідності до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Позивач вказує, що відкрито володіє земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та ведення особистого селянського господарства на якій розташований житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] більше 10 років, Позивач прохав визнати за ним право власності на присадибну земельну ділянку, розміром 0,7821 га., розташовану за адресою - [ADDRESS]. В судове засідання позивач [PERSON] не з"явився, в позовній заяві прохав розглянути справу за його відсутності. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] змінив позовні вимоги ознайомившись в судовому засіданні з витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-5301609842014, №НВ-5301609832014, №НВ-5301609822014 від 05.07.2014 року. Прохав визнати за позивачем [PERSON] право власності на присадибну земельну ділянку, розміром 0,0966 га., кадастровий номер 5324883217:17:001:0172 розташовану за адресою - [ADDRESS]. В судове засідання відповідач [PERSON] не з"явився, подав письмові заперечення, в яких прохав справу розглянути за його відсутності. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] змінені позовні вимоги визнав повністю та не заперечував проти їх задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи, з»ясувавши позицію позивача відповідача, заслухавши представників, взявши до уваги визнання представником відповідача [PERSON] позову, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02 листопада 2001 року відповідач [PERSON] отримав державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 №531458, з присвоєнням кадастрових номерів за адресою: [ADDRESS] на одну земельну ділянку з цільовим призначенням будівництво та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, розміром 0,0966 га з них з площею під забудовою 0,0151 га за кадастровим номером 5324883217:17:001:0172, та дві земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства розміром 0,3402 га з кадастровим номером 5324883217:17:001:0173, та розміром 0,3453 га з кадастровим номером 5324883217:17:001:0174, а всього 0,7821 га відповідно до витягів з Державного земельного кадастру про земельну Ділянку від 05.07.2014 року. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 17.07.2003 року укладеним між сторонами, посвідченим приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS]. Вказаний житловий будинок належав відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.10.2001 року. Судом встановлено, що земельна ділянка не являлась предметом продажу вищевказаного договору купівлі-продажу. Продавався та оцінювався виключно будинок із господарськими будівлями, які вказані у договору купівлі-продажу, які розташовані на земельній ділянці з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, розміром 0,0966 га з них з площею під забудовою 0,0151 га за кадастровим номером 5324883217:17:001:0172. У відповідності до ч.1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). На день підписання договору купівлі-продажу правовідносини регулювались Цивільним Кодексом України з офіційним текстом станом на 16 січня 2003 року. Частина 2 ст.377 ЦК України в редакції на 16 січня 2003 року вказує слідуюче: « Якщо договором про відчудження житлового будинку, будівлі, або споруди, розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.» Згідно ст. 381 Цивільного кодексу України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У відповідності до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Посилання відповідача на ст.381 ЦК України в редакції офіційного тексту на 16 січня 2003 року також безпідставне тому, що стаття визнає садибою всю земельну ділянку, «...якщо інакше не встановлено договором або законом.» В даному ж випадку Закон, тобто ч.2 ст.377 ЦК України встановлює, що у право власності переходить лише земля під спорудами та необхідна для їх обслуговування, а договір передбачає купівлю-продаж виключно споруд. Це стосується і посилання позивача на ст.344 ч.1 ЦК України, яка вказує, що набувальна давність тобто безперервне володіння нерухомим майном протягом десяти років особою виникає лише тоді, «.. .коли інше не встановлено цим Кодексом.» Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 325 ЦК України, суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Відповідно до ч.1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, з огляду на наведене, враховуючи визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує законних прав чи інтересів інших осіб, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку слід задовольнити. На підставі наведеного,

Outcome: approved