Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

26 листопада 2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , місце проживання якої: [ADDRESS] , до [PERSON] , місце проживання якої: [ADDRESS] , яка також діє в інтересах своїх малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , третя особа: виконавчий комітет Бахмутської міської ради, місцезнаходження якої: 84500, Донецька область, м. Бахмут, вул. Миру, 44, код ЄДРПОУ 04052732, про виселення з житлового будинку. В обґрунтування позовної заяви позивачем зазначено, що на підставі договору міни будинками від 08 грудня 2001 року позивачу належить жилий будинок за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 800 кв.м. разом з надвірними спорудами та побудовами: погрібом, 2 сараями, уборною, літньою кухнею, огородженням. Згідно з домовою книгою у згаданому будинку зареєстровані вона, її колишній чоловік - [PERSON] , та їх син - [PERSON] . На даний час Артемівським міськрайонним судом Донецької області розглядається цивільна справа № 219/7057/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа: [PERSON] , про визначення порядку користування майном - спірним будинком. Під час розгляду вказаної справи позивачем було з`ясовано, що у згаданий будинок самоправно без будь-яких правових підстав, без відома, без дозволу та погодження позивача як єдиного титульного власника спірного будинку вселились відповідачі, чим порушили право власності позивача на цей будинок. Вона вважає, що відповідачі підлягають виселенню із спірного будинку. Відповідачі не є та ніколи не були членами сім`ї позивача та ніколи не мали ані до неї ані до спірного будинку ніякого відношення. Просить позов задовольнити. Ухвалою судді Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання на 09 годину 00 хвилин 03 січня 2020 року. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 січня 2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 11 годину 00 хвилин 25 лютого 2020 року. Позивач в судове засідання не прибула, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином та своєчасно, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, але з участю її представника. В судовому засіданні представник позивача надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позові, також зазначив, що просять позов задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні відповідач, яка також яка також діє в інтересах своїх малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила відмовити у позові, також зазначила, що вона має 2-х кімнатну квартиру, але є [PERSON] - єдиний власник, і в спірному будинку бомжатник, позивач сама в цьому будинку не проживає, вони її звідти не виганяли. Просить у задоволені позову відмовити. Представник третьої особи у судове засідання не прибув, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином та своєчасно, надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, залишив вирішення питання на розсуд суду. При таких обставинах суд вважає за можливе розглянути дану справу під час відсутності представника третьої особи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши сторони, дослідивши надані суду докази та проаналізувавши встановлені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню за наступними підставами. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини 1 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2 ст. 263 ЦПК України). Частиною 5 статті 263 ЦПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що з копії договору міни будинками від 08 грудня 2001 року (а.с.7) вбачається, що [PERSON] перейшов у власність жилий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] , номер три на земельній ділянці розміром 800 кв.м., що також підтверджується копією домової книги (а.с.8-10). Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.11) [PERSON] 18 березня 2016 року розірвав шлюб з [PERSON] . З копії довідки (а.с.12) вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , за даною адресою разом з ним фактично проживає його жінка [PERSON] та її діти: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджують сусіди. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] 21 червня 2019 року зареєстрував шлюб з [PERSON] , яка після одруження залишила своє прізвище [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] та його батьками є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , [PERSON] народилась [INFO] та її батьками є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків передбачених законом, то власник позивач в принципі не може бути обмежений у праві користування своїм майном, яким є житлове приміщення будинок, реалізація встановлених конституційних гарантій захисту прав власності у ст. 41 Конституції України, поряд з іншими, відображається в збереженні права користування житлом за його власниками без обмежень. Відповідно до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 109 Житлового кодексу Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Також, відповідно до ст. 157 Житлового кодексу Української РСР, передбачено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частина 1 ст. 116 Житлового кодексу Української РСР, зазначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року № 2, з наступними змінами, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Окрім того, суд звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Окрім цього, вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, згідно рішення ЄСПЛ справ «Андрій Руденко проти України» (Заява № 35041/05) від 21 грудня 2010 року, право приватної власності є непорушним. У відповідності до усталеної практики ЄСПЛ, реальна загроза порушення права особи, що пов`язана із настанням або ненастанням певної обставини, прирівнюється до порушення прав особи. ЄСПЛ визнає порушенням саму загрозу виникнення такого порушення у майбутньому і поширює статус "жертви порушення прав" на потенційну жертву. Критерії, за яких потенційне порушення прав прирівнюється до такого порушення, чітко визначаються практикою Європейського суду з прав людини. У справі Malone v. the United Kingdom (№ 8691/79, Рішення від 02 серпня 1984 року) ЄСПЛ зазначив, що наявність законодавчо обумовленого підґрунтя для порушення прав особи саме по собі становить порушення прав особи, незалежно від того чи було здійснено безпосереднє втручання у права особи (пар.64). У справі Sejdiж and Finci v. Bosnia and Herzegovina (№27996/06 34836/06, рішення від 22 грудня 2009 року) ЕСПЛ визнав порушенням наявність законодавчо обумовлених передумов, що б перешкоджали Заявнику реалізувати свої права у разі, якщо останній виявить бажання реалізувати свої права у майбутньому. Суд виходив з того, що сукупність об`єктивних обставин справи дозволяє зробити припущення, що існує реальна можливість того, що Заявник може забажати реалізувати свої права у майбутньому (пар. 29). Таким чином, у відповідності до практики ЄСПЛ, порушенням права особи є наявність усіх законодавчо обумовлених передумов для такого порушення, навіть у разі коли потенційне порушення пов`язується із гіпотетичною обставиною, що може настати або не настати. Враховуючи викладене,

Outcome: approved