Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання договору відчуження транспортного засобу недійсним та стягнення грошової компенсації. В обґрунтування позову зазначив, що з 17.10.1990 р. сторони перебували у шлюбі який був розірваний у серпні 2014 року відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва. За час шлюбу ними було придбане майно: автомобіль ЗАЗ «Daewoo sens», д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Відповідно до Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30.03.2015 року спірний автомобіль був визнаний спільною сумісною власністю подружжя та визнаний за ним право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля, припинивши право власності [PERSON] на 1/2 частину цього автомобіля. Після фактичного припинення шлюбних відносин, та винесення рішення про спільну сумісну власність автомобіля, відповідачка не давала змоги користуватись та володіти ним. Автомобіль придбаний під час перебування у шлюбі знаходився в повному її володінні, включаючи документи на даний транспортний засіб. З відповіді Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України від 26.05.2017 року за №31-26-326Аз стало відомо, що станом на 25.05.2017 року вказаний автомобіль значиться зареєстрованим за [PERSON] . Дана відповідь свідчить про те, що відповідачка продала спільний автомобіль без повідомлення, узгодження, та його дозволу, так як він є співвласником даного автомобіля, тому вважає своє право власності на 1/2 частину автомобіля порушеним.З урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідачки на його користь грошову компенсацію 1/2 частини вказаного автомобіля у сумі 62 650 грн., припинивши його право власності на 1/2 частину автомобіля та сплачений ним судовий збір у сім 768, 40 грн. Ухвалою судді від 15.03.2019 року позов залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 03.06.2019 року відкрито провадження у вказаній справі та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 26.02.2020 року закрите підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідачки в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Від відповідачки надійшов відзив на позов, в якому вона зазначала, що дійсно рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08.08.2014 року було розірвано їх шлюб. Після розірвання шлюбу рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.03.2015 року по справі № 759/10683/14-ц стосовно розподілу майна за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності по 1/2 трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка перебуває у власності [PERSON] , а також по 1/2 автомобіля ЗАЗ «Daewoo sens», д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , який був придбаний [PERSON] .Також звертала увагу суду, що на сьогоднішній день у вказаній квартирі залишилися і проживають як позивач [PERSON] так і відповідач [PERSON] , а також їхні діти. Автомобіль ЗАЗ «Daewoo sens», д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , був придбаний нею в 2008 році, вона постійно користувалася автомобілем і паркувала його під будинком по [ADDRESS] , в якому знаходиться квартира, де проживає, як відповідач так і позивач. Посилання позивача на ніби про не надання йому змоги користуватися і володіти автомобілем є необгрунтованими і безпідставними, так як при перебуванні в шлюбі [PERSON] придбав автомобіль «ЗАЗ 110207», реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , і самостійно постійно ним користувався. При поданні [PERSON] позову про розподіл майна, зазначений автомобіль не був включений до переліку спільного майна, яке підлягало поділу, і відповідно згідно рішення суду щодо вказаного автомобіля не було прийнято рішення про поділ вказаного майна. Тобто як позивач так і відповідачка кожен самостійно придбали собі автомобілі та одноосібно користувалися кожен своїм автомобілем і самостійно здійснювали їх технічне обслуговування. Як до розірвання шлюбу так і після розподілу майна позивач не мав будь якого відношення до придбаного позивачкою автомобіля, а тому посилання на не надання йому змоги користуватися і володіти автомобілем є надуманими. Зазначала, що у лютому 2016 року оформила нотаріально посвідчену довіреність на користування і розпорядження придбаним нею в 2008 році автомобілем ЗАЗ «Daewoo sens», д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , 2005 року випуску, оскільки автомобіль потребував дороговартісного ремонту, зокрема, і повного перефарбування. Так як позивач будь яких дій по наданню допомоги як в цілому по вирішенню побутових проблем, так і в питаннях обслуговування та ремонту автомобіля не надавав, то вона була змушена звернутися за допомогою до сторонньої особи. Видачу довіреності чи передоручення повноважень на розпорядження транспортним засобом, що був в експлуатації й має особливості цивільного обороту, без укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, укладеним відповідно до закону; довіреністю на право користування автомобілем та розпорядження автомобілем підтверджується лише факт передачі автомобіля, а не факт укладення договору купівлі- продажу автомобіля. Також зазначала, що після проведеного ремонту автомобіля, який був здійснений неякісно, що в першу чергу стосувалося покраски автомобіля, вона відмовилася оплачувати проведений ремонт і внаслідок довготривалих перемовин була досягнута згода з представником, на якого було оформлено довіреність, про перереєстрацію автомобіля на іншу особу та передачі [PERSON] незначної суми коштів, за вирахуванням витрат на проведення ремонту. Підтвердити вказані факти документально, як і додати копії документів щодо придбання та реєстрації автомобіля до відзиву, вона не має змоги, оскільки пройшло досить багато часу і копії зазначених документів не збереглися. З 2016 року вона користується зовсім іншим автомобілем, іншої марки та іншого кольору і, оскільки вони з позивачем проживають за однією адресою, він бачив і розумів, що вона змінила автомобіль, але ніяких питань з цього приводу не задавав, а тільки у березні 2019 року звернувся з позовом до суду.У задоволенні позову просила відмовити у зв"язку із сплином строку позовної давності, а також просила стягнути з відповідача понесені нею витрати на правничу допомогу у сумі 7 500 грн. Суд, вислухавши пояснення представників позивача та відповідачки, розглянувши наявні у справі докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що 17.11.1990 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). Рішенням Святошинського райсуду м.Києва від 08.08.2014 року шлюб розірвано (а.с. 10). Також судом встановлено, що рішенням Святошинського райсуду м.Києва від 30.03.2015 року частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , в тому числі визнано за ним право на 1/2 частину автомобіля ЗАЗ «Daewoo sens», д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , 2005 року випуску (а.с.11-13). Згідно інформації Регіонального сервісного центру МВС в м.Києві транспортний засіб марки ЗАЗ «Daewoo sens», д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , 2005 року випуску, 03.03.2016 року на підставі догвору купівлі-продажу був перереєстрований на ім"я [PERSON] (а.с.79). Судом встановлено, що позивачем у якості доказу вартості спірного транспортного засобу, надано суду довідку про вартість майна ( дата оцінки 25.01.2019 року), ( а.с.15), згідно якої встановлено вартість спірного транспортного засобу 125 300,00 грн. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України .Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України 1. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд вважає Довідку про вартість майна ( а.с.15) неналежним доказом,обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені законом № 2658-III. Згідно з частиною четвертою статті 3 цього закону процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього закону. Підставою проведення оцінки майна є, зокрема, договір між суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання та замовником оцінки, який укладається в письмовій формі й може бути двостороннім або багатостороннім (за змістом частини першої статті 10 і частини першої статті 11 Закону № 2658-III). Відповідно до статті 33 вказаного закону спори, пов`язані з оцінкою майна, майнових прав, вирішуються в судовому порядку. Статтею 32 Закону № 2658-III передбачена відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, частиною другою якої визначено, що оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону. Відтак чинним законодавством України передбачені підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема, недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна) ним своїх обов`язків. Водночас звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з його оцінки суб`єктом оціночної діяльнос ті суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону № 2658-III). Системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що звіт по оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором. Важливо. Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності. Звіт про оцінку спірного майна позивачем у якості докзу суду подано не було. Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальгим правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач у справі не довів суду належниими та допустими доказами, що йому було не відомо про відчуження відповідачкою транспортного засобу марки ЗАЗ «Daewoo sens», д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , 2005 року випуску. Судом встановлено, що позивач не подав до суду заяву про поновлення строку звернення до суду пропущеного з поважних причин, та про обгрунтування та докази щодо пропущення такого строку. Судом встановлено, що відповідачка просила застосувати до позовних вимог строк позовної давності в три роки після укладення угоди купівлі-продажу, який було укладено 03.03.2016 року. А тому суд дійшов висновку, що до позовних вимог необхідно застосувати строк позовної давності у три роки. Згідно зі змістом статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, немає. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Приймаючи до уваги, що згідно договору про надання правничої допомоги та доданих до нього розрахунку виконаних робіт і квитанцію про сплату відповідачкою [PERSON] 7 500 грн., суд вважає за необхідне вказану суму стягнути з позивача на підставі ст. 137, 141 ЦПК України.

Outcome: approved