Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 49500,00 грн. (чотириста дев'яносто п'ять тисяч 00 копійок) та судові витрати. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 21.02.2014 року між ним та відповідачем був укладений договір позики на суму 30 000,00 доларів США (тридцять тисяч доларів США 00 центів), що еквівалентно 49500,00 грн. (чотириста дев'яносто п'ять тисяч 00 копійок). Договір позики був оформлений письмово, але у спрощеному порядку, шляхом надання [PERSON] розписки. Датою повернення позичених грошей у розписці було визначено 21 серпня 2014 року. Після закінчення строку для повернення боргу, [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON] з питання повернення боргу, однак щоразу отримував відмову. Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, згідно наданої до суду письмової заяви просить справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити у повному обсязі, з підстав, наведених у позові, не заперечує проти постановлення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, згідно наданої до суду письмової заяви представник відповідача просить справу розглядати у його відсутності та відсутності відповідача, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вивчивши матеріали справи, з'ясувавши всі суттєві обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, приходить до наступного. У судовому засіданні було встановлено, що 21 лютого 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, згідно змісту якого відповідач взяв у позивача борг у розмірі 30 000,00 доларів США (тридцять тисяч доларів США 00 центів). Позивачем на підтвердження укладення між ним та відповідачем договору позики та його умов надана розписка позичальника про отримання позики від 21 лютого 2014 року. Дата повернення грошей була обумовлена сторонами та визначена як "до 21 серпня 2014 року". Позивач зазначає, що у зв'язку з відсутністю дій з боку відповідача по поверненню позики, він був змушений звертатися до суду з відповідним позовом. Станом на день розгляду справи відповідач позивачу борг за договором позики від 21 лютого 2014 року не повернув. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають із підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема: з договорів та інших правочинів. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом ( ч. 1 ст. 598 ЦК України). Ці підстави зазначені в ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК України. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбаченого договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином ( ст. 599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року по справі № 6-63 цс 13, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач не виконав своїх зобов'язань, які виникли в нього внаслідок укладання договору позики від 21 лютого 2014 року перед позивачем, оскільки в матеріалах справи немає жодних документальних підтверджень про повернення суми позики позивачу. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором позики підлягають задоволенню в повному обсязі. Позивач також просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. В матеріалах справи наявні документи підтверджуючі судові витрати понесені позивачем при розгляді справи, а саме: квитанція № 0.0.343632016.1 від 30.01.2015 року про сплату судового збору за подання до суду позовної заяви у розмірі 3654,00 грн. (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири гривні 00 копійок). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на законі, є обґрунтованими, у зв'язку з чим підлягає задоволенню.

Outcome: approved