Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Порохівської сільської ради та третіх осіб Бучацького районного бюро технічної інвентаризації, Бучацької державної нотаріальної контори про визнання за ним права власності на спадкове майно за законом, що залишилося після смерті його батька [PERSON], а саме, на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по вул.Кречетів,14 в с.Порохова Бучацького району Тернопільської області, та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на цей будинок, мотивуючи тим, що спірне майно повинно належати йому, як єдиному спадкоємцю за законом після смерті батька [PERSON], однак [PERSON] у серпні 2015 року незаконно оформив на своє імя право власності на будинок. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, останній суду пояснив, що відповідач [PERSON] (рідний брат батька позивача) є власником обєкта нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по вул.Кречетів,14 в с.Порохова Бучацького району Тернопільської області. Державну реєстрацію права власності [PERSON] на нерухоме майно здійснено 25.08.2015 на підставі рішення Бучацького районного суду від 29.07.2015 у справі №595/1341/15-ц, яким позов [PERSON] до [PERSON] та третіх осіб приватного нотаріуса [PERSON], Бучацького РБТІ про визнання права на спадкове майно за законом, що залишилося після смерті матері [PERSON], яке складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по вул.Кречетів,14 в с.Порохова Бучацького району Тернопільської області, задоволено і, яке скасоване рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 21.06.2016. Таким чином, державна реєстрація права власності на будинок за [PERSON] проведена незаконно. Спірний будинок належав до суспільної групи господарств колгоспний двір. 18.02.1982 [PERSON] був знятий з реєстрації у будинку по вул.Кречетів,14 в с.Порохова Бучацького району Тернопільської області. Станом на 15.04.1991, коли статус колгоспних дворів було законодавчо ліквідовано, у спірному будинку були зареєстровані та проживали [PERSON] та її син [PERSON] 01.11.2005 [PERSON] померла. Відповідно до ст.563 ЦК України (в редакції 1963 року) в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається та відкривається після смерті останнього члена двору. 28.03.2015 помер останній член колгоспного двору [PERSON] Позивач є сином та єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON], а тому і звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно за законом, що залишилося після смерті його батька [PERSON], а саме, на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по вул.Кречетів,14 в с.Порохова Бучацького району Тернопільської області, та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на цей будинок. В судовому засіданні відповідач та його представник позов не визнали, останній суду пояснив, що головою двору спірного будинковолодіння була [PERSON], яка не була членом колгоспу, оскільки працювала вчителькою, а тому будинковолодіння не належало до суспільної групи господарств колгоспний двір. Якщо все ж таки суд прийде до переконання, що спірне будинковолодіння станом на 15.04.1991 відносилось до суспільної групи господарств колгоспний двір, то право власності на його майно набули ті члени двору, які до цієї дати не втратили права на частку в його майні, а саме [PERSON] та [PERSON] по ?. Після смерті [PERSON] спадщину прийняли її сини [PERSON] та [PERSON] [PERSON] прийняв спадщину, оскільки на час смерті [PERSON] проживав і був зареєстрований з останньою за однією адресою. На підставі заяви [PERSON] була заведена спадкова справа після смерті [PERSON] [PERSON] подав до нотаріальної контори заяву про надання [PERSON] дозволу для прийняття спадщини після смерті [PERSON] [PERSON] на прохання [PERSON] привіз останню перед смертю, на два-три тижні, в будинок по вул.Кречетів,14 в с.Порохова Бучацького району Тернопільської області, де та і померла. Доказами того, що [PERSON] була зареєстрована та проживала із сином [PERSON] є довідка з ЖЕКу від 20.04.2015, будинкова книга житлового будинку [ADDRESS], інформація з Пенсійного фонду про те, що [PERSON] на день смерті отримувала пенсію [ADDRESS], показання свідка [PERSON] Доказом того, що заводилась спадкова справа після смерті [PERSON], є інформаційна довідка зі Спадкового реєстру. Доказом того, що [PERSON] надав дозвіл [PERSON] на подання заяви про прийняття спадщини, є його заява, оригінал якої міститься у спадковій справі приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу. Хоч ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.11.2017 встановлено, що ні [PERSON], ні [PERSON] спадщину після смерті їхньої матері [PERSON] не прийняли, ст.82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених ч.4 ст.82 ЦПК України, учасник цивільного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами ст.81 ЦПК України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої цивільної справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Представник відповідача Порохівської сільської ради Бучацького району Тернопільської області позов визнав, суду пояснив, що спірний будинок належав до суспільної групи господарств колгоспний двір. Головою двору був [PERSON], який працював бухгалтером у колгоспі. В будинку по вул.Кречетів,14 в с.Порохова Бучацького району з [PERSON] проживали дружина [PERSON] та їх сини [PERSON], [PERSON] і [PERSON] [PERSON] помер 04.12.1977. [PERSON] знятий з реєстрації в будинку 18.02.1982, а [PERSON] 22.10.1983. Станом на 15.04.1991, коли припинено існування колгоспного двору, в будинку по вул.Кречетів,14 були зареєстровані і проживали [PERSON] та [PERSON] У 2000 році [PERSON] було знято з реєстрації у спірному будинку і вона вибула до свого сина [PERSON] в м.Тернопіль, хоча фактично більшу частину року проживала в с.Порохова, де і померла у 2005 році. [PERSON] від дня свого народження до дня смерті (28.07.2015) був зареєстрований і проживав в [INFO], працював різноробочим у місцевому колективному сільськогосподарському підприємстві до його ліквідації. У 2009 році [PERSON] зареєстрував у спірному будинку позивача, який є його сином. Позивач допомагав батькові по господарству. Після смерті батька позивача відповідач закрив будинок, а тому позивач не має доступу до будинку, але присадибну земельну ділянку по вул.Кречетів,14 останній все-таки обробляє. Вважає, що позивач є єдиним належним спадкоємцем житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по вул.Кречетів,14 в с.Порохова Бучацького району. Представники третіх осіб в судове засідання не зявилися, хоч належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідка, дослідивши письмові докази, суд встановив, що рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 21.06.2016 у справі №595/1341/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] та третіх осіб приватного нотаріуса [PERSON], Бучацького РБТІ про визнання права на спадкове майно за законом, що залишилося після смерті матері [PERSON], яке складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по вул.Кречетів,14 в с.Порохова Бучацького району Тернопільської області, яке набрало законної сили і залишене без змін ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.11.2017, скасовано рішення Бучацького районного суду від 29.07.2015, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено, та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та третіх осіб приватного нотаріуса [PERSON], Бучацького РБТІ про визнання права на спадкове майно відмовлено. Судом апеляційної інстанції під час розгляду цивільної справи №595/1341/15-ц встановлено наступні обставини: Станом на 15 квітня 1991 року у садибі по вул.Кречетів,14, яка складається із житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться у с.Порохова Бучацького району Тернопільської області, були зареєстровані та проживали: [PERSON] та її син [PERSON] Інші сини [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] знялися з реєстрації у спірному житловому будинку 18 лютого 1982 року та 22 жовтня 1983 року відповідно; Господарство відносилось до колгоспного двору; [PERSON] від дня свого народження і до дня його смерті був зареєстрований і проживав [INFO]; [PERSON] був членом колгоспу «Прогрес» і працював різноробочим; 17 жовтня 2005 року [PERSON] заповіла все своє майно трьом синам: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що посвідчено секретарем Порохівської сільської ради Бучацького району Тернопільської області; 01 листопада 2005 року померла [PERSON], яка на час своєї смерті проживала у спірному господарстві разом зі своїм сином [PERSON]; [PERSON] відповідно до ст.1268 ЦК України прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON], оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав з нею у спірному будинку із надвірними спорудами та будівлями; Ні [PERSON], ні [PERSON] спадщину після смерті їхньої матері [PERSON] не прийняли у порядку статті 1268 ЦК України, оскільки на час відкриття спадщини зі спадкодавцем не проживали та, у визначений ст.1270 ЦК України строк, із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися. До приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті їхньої матері [PERSON], яка померла 01 листопада 2005 року, вони звернулися лише у квітні 2015 року, в чому їм було відмовлено; 12 серпня 2009 року у вказаному житловому будинку був зареєстрований син [PERSON] - [PERSON], [INFO]; 28 березня 2015 року помер [PERSON] Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У своєму рішенні від 21.06.2016 у справі №595/1341/15-ц апеляційний суд Тернопільської області констатував, що [PERSON] після смерті його батька [PERSON] є спадкоємцем першої черги, а тому при визнанні за [PERSON] права власності на спадкове майно за законом, що залишилось після смерті [PERSON], на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться у с.Порохова Бучацького району Тернопільської області, судом першої інстанції були порушені права [PERSON] як єдиного спадкоємця його батька. Для спростування тієї обставини, що ні [PERSON], ні [PERSON] спадщину після смерті їхньої матері [PERSON] не прийняли, оскільки на час відкриття спадщини зі спадкодавцем не проживали, відповідач подав суду докази - довідку з ЖЕКу від 20.04.2015 та будинкову книгу житлового будинку [ADDRESS], які, на його думку, підтверджують ту обставину, що [PERSON] на час смерті була зареєстрована та проживала із сином [PERSON], а тому останній прийняв спадщину. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що з 2000 по 2004 роки [PERSON] проживала з сином [PERSON] в м.Тернополі по вул.Лозовецькій, а після 2004 року по вул.Золотогірській. [PERSON] був членом колгоспу. Оцінивши надані відповідачем докази, показання свідка, на які відповідач посилається як на підставу своїх заперечень, суд дійшов висновку, що вони встановлюють наявність факту реєстрації [PERSON] з 2000 року у [ADDRESS], а з 23.08.2005 року до дня смерті [ADDRESS], та не спростовують обставину, що ні [PERSON], ні [PERSON] спадщину після смерті їхньої матері [PERSON] не прийняли, оскільки на час відкриття спадщини зі спадкодавцем не проживали, встановлену судом апеляційної інстанції під час розгляду цивільної справи №595/1341/15-ц. На підтвердження обставини, що [PERSON] на час смерті була зареєстрована та проживала із сином [PERSON] у [ADDRESS], відповідач подав суду довідку Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області №829/04 від 17.01.2018 про те, що [PERSON] на день смерті отримувала пенсію [ADDRESS]. Таким чином, довідка є неналежним доказом. Докази того, що 15 липня 2016 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] за заявою [PERSON] заведена спадкова після смерті [PERSON], в якій правовстановлюючі документи на спадкове майно не оформлялись, і того, що [PERSON] надав дозвіл [PERSON] на подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, на які посилається відповідач, також не спростовують ту обставину, що ні [PERSON], ні [PERSON] спадщину після смерті їхньої матері [PERSON] не прийняли, та не впливають на вирішення спору в даній справі. Спадкова справа заведена за заявою [PERSON], в якій він вказав, що після смерті матері [PERSON] прийняв спадщину, так як остання на момент смерті була зареєстрована та проживала з ним за однією адресою, та яку він подав 06.07.2016, тобто після прийняття рішення апеляційним судом в справі №595/1341/15-ц, яким встановлено, що [PERSON] спадщину після смерті матері не прийняв. Судом встановлено, що 25.09.2015 позивач подав в Бучацьку державну нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON], який помер 28.03.2015. Відповідно до ч.1 ст.120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно ч.1 ст.123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз'яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року №5-24/26, а згодом - Вказівками №69. Згідно змісту Вказівок №5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Судом встановлено, що державна реєстрація права власності [PERSON] на нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по вул.Кречетів,14 в с.Порохова Бучацького району Тернопільської області, номер витягу 42726879 від 25.08.2015, номер запису про право власності 10910431, яка здійснена на підставі рішення Бучацького районного суду від 29.07.2015, що було скасоване рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 21.06.2016, суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права позивача. Відповідно до ст.ст.21,393 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади АРК або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. За встановлених обставин та визначених відповідно до них правовідносин суд прийшов до переконання, що позовні вимоги є обгрунтованими і підлягають до задоволення. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд знаходить такими, що не заслуговують на увагу, твердження відповідача про те, що у стягненні судових витрат слід відмовити, оскільки позивач не надав суду договір про правову допомогу, розрахунок вказаних витрат та докази їх оплати. У матеріалах справи міститься договір про правову допомогу від 20.07.2016, розрахунок судових витрат від 12.02.2018 та квитанція про оплату судових витрат від 12.02.2018 на загальну суму 6000 гривень. При цьому суд вважає, що витрати на проїзд представника позивача в судові засідання на суму 3200 гривень не підтверджені доказами, а тому в стягненні цих витрат слід відмовити.

Outcome: approved