Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просив суд встановити на його користь земельний сервітут площею 0,0208 га, який полягає у праві проходу та проїзду до його земельної ділянки з кадастровим номером 21253836601:01:006:0201 через земельну ділянку, яка перебуває у власності Ізянської сільської ради за кадастровим номером 2125383600:01:006:0076. В подальшому змінив позовні вимоги та просив встановити на його користь земельний сервітут площею 0,0208 га, який полягає у праві проходу та проїду до його земельної ділянки кадастровий номер 2125383601:01:006:0201 через земельну ділянку, яка належить на праві власності [PERSON] за кадастровим номером 2125383600:01:006:0076. Позов обґрунтовує тим, що він є власником земельної ділянки розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 0,144 га за кадастровим номером 2125383601:01:006:0201. Поруч із його земельною ділянкою розташовані земельні ділянки, які належать Ізянській сільській раді та [PERSON] , а у зв`язку із затвердженням нового генерального плану села Іза він немає жодної дороги під`їзду до належної йому земельної ділянки і не може повноцінно використовувати вказану земельну ділянку за її цільовим призначенням. Доступу до належної йому земельної ділянки інакше як через землі [PERSON] та землі територіальної громади с. Іза він немає. З приводу ситуації, яка склалася він звернувся 01 квітня 2016 року із заявою до Ізянської сільської ради та отримав відповідь, що 07.04.2016 року на сесії Ізянської сільської ради прийнято рішення про зобов`язання спеціаліста землевпорядника [PERSON] та юриста сільської ради Аннишинця М.В. вивчити і доопрацювати його звернення, а матеріали доопрацювання внести на розгляд чергової сесії сільської ради. Матеріали доопрацьовані не були, а питання не виносилось на розгляд чергових сесій сільради.\~ З метою захисту своїх прав позивач звертався до департаменту УЗЕ НП в Закарпатській області, які в ході перевірки встановили, що рішенням 11 сесії 7-го скликання від 06.12.2016 року було надано дозвіл на розробку землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,0900 га громадянці [PERSON] , але дане рішення видано з порушенням, так як цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, як передбачено генеральним планом забудови Ізянської сільради. Також позивач звертався в Хустську РДА у відділ містобудування та архітектури, які встановили, що відповідно до генерального плану с. Іза належна йому земельна ділянка залишилася без під`їзної дороги, що робить неможливим використання земельної ділянки згідно цільового призначення, а тому встановлення сервітутного використання на земельну ділянку [PERSON] кадастровий номер 2125383601:006:0202, яка надана для ведення особистого селянського господарства та на земельну ділянку Ізянської сільської ради, що перебуває у землях запасу кадастровий номер 2125383600:01:006:0076, є єдиним шляхом вирішення проблеми з доступом до земельної ділянки площею 0,1440 га кадастровий номер 2125383601:01:006:0201, яка належить позивачу.\~\~\~ За таких обставин позивач змушений звертатися до суду із позовом про встановлення земельного сервітуту для визнання права на проїзд та прохід до його земельної ділянки. В судове засідання позивач та його представник [PERSON] не з`явилися. До суду подали клопотання про розгляд справи у їх відсутності позовні вимоги про встановлення сервітуту підтримали. Ухвалою суду від 30.03.2021 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] та виключено Ізянську сільську раду з числа відповідачів у даній справі. Ухвалою суду від 06 квітня 2020 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] та залучено до участі у справі співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-порталі суду. Причини їх неявки суду невідомі. Відзив чи заперечення проти позову від відповідачів не надходили. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення про заочний розгляд даної справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не проводилось. Дослідивши матеріали справи, вивчивши докази у ній, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15,16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При розгляді справи, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,144 га кадастровий номер 2125383601:01:006:0201 з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що доступ до його земельної ділянки можливий виключно через земельну ділянку з кадастровим номером 212538600:01:006:0076 площею 0,0891 га. Як вбачається з кадастрового плану, земельна ділянка, належна позивачу, розташована у такій місцевості і таким чином, що унеможливлює підхід та під`їзд до неї з усіх сторін, окрім як через земельну ділянку з кадастровим номером 212538600:01:006:0076, площею 0,0891 га, яка перебувала у землях запасу Ізянської сільської ради, з 02.12.2019 року знаходилась у власності відповідачки [PERSON] , а на даний час знаходиться у власності відповідача [PERSON] , що стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Згідно з ч. 1, 3 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Як вбачається з матеріалів домовленості між позивачем та відповідачами досягнуто не було. Відповідно до ч.1, 2 ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатацію ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. За таких обставин, оскільки між сторонами не було досягнуто домовленість про встановлення сервітуту та про його умови, відповідно до ч. 3 ст. 402 ЦК України, позивач мав підстави для звернення до суду з позовом про встановлення сервітуту. Частиною першою ст.404 ЦК України, встановлено способи встановлення, в тому числі, можливостей земельного сервітуту, серед яких: право проходу, та проїзду на велосипеді, на транспортному засобі по наявному шляху, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. За змістом статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (стаття 100 ЗК України). У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" судам роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Отже, Закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом, а також земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 133/305/17-ц (провадження № 61-12458св19). В судовому засіданні було встановлено, що цільове призначення земельної ділянки відповідача [PERSON] стосовно якої позивач просить встановити земельний сервітут є: для особистого селянського господарства. Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначив, що встановлення проходу/ проїзду до земельної ділянки, яка належить йому можливо лише за рахунок земельної ділянки відповідача [PERSON] . Обов`язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб. Як вбачається з листа відділу містобудування та архітектури Хустської РДА за № 048 від 29.11.2018 року, земельна ділянка громадянина [PERSON] кадастровий номер 2125383601:01:006:0201 згідно генерального плану с. Іза залишилася без під`їзної дороги, що унеможливлює використання даної земельної ділянки в повному обсязі у відповідності до цільового призначення, саме тому встановлення сервітутного користування\~ на земельну ділянку громадянки [PERSON] кадастровий номер 2125383601:01:006:0202, яка надана для ведення особистого селянського господарства та на земельну ділянку Ізянської сільської ради, що перебуває у землях запасу кадастровий номер 2125383600:01:006:0076 (на даний час власником земельної ділянки є відповідач [PERSON] , цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства) є єдиним шляхом вирішення проблем з доступом до земельної ділянки площею 0,1440 га кадастровий номер 2125383601:01:006:0201, належної громадянину [PERSON] .\~ Таким чином, позивач довів в судовому засіданні належними доказами, що право проходу/проїзду до його земельної ділянки не можливо без обмеження сервітутом земельної ділянки відповідача [PERSON] і запропонований ним спосіб є найменш обтяжливим для відповідача, як власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється. Підставою для встановлення сервітуту є відсутність у будь - якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном - сервітуту. Відповідно до ч. 1 ст. 101 ЗК України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлено земельний сервітут, до іншої особи. При вирішенні питання про можливість переходу сервітутного права до іншої особи варто виходити з того, що при земельному сервітуті особа власника обслуговуючої ділянки не має значення для існування самого сервітутного права, оскільки земельний сервітут встановлюється не на користь конкретної особи як такої, а для забезпечення можливості використання сусідньої земельної ділянки. Тому, заміна власника обслуговуючої ділянки (це земельна ділянка, корисні властивості якою використовуються сервітуарієм) чи власника пануючої (це земельна ділянка, для використання якої за певним призначенням земельним сервітутом встановлено обмежене право користування іншою земельною ділянкою) ділянки не припиняє дію сервітуту. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Звертаючись до суду, позивач довів суду належними доказами підставність його позовних вимог, натомість відповідачами не доведено суду обставин, які б спростовували тверджень позивача та не подано з приводу таких обставин відповідні докази. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовні вимоги [PERSON] про встановлення сервітуту підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved