Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 13 квітня 2006 року помер його батько [PERSON] (свідоцтво про смерть серії І-КИ №072861 від 14.04.2006 року, видане виконавчим комітетом Цибульківської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області), який на день смерті був зареєстрований та постійно проживав за адресою [INFO]. Після смерті [PERSON] залишилася спадщина, а саме: - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: с.Цибульківка вул.Молодіжна , 25 Царичанського району Дніпропетровської області, який належав померлому на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 24.01.1989 року. [PERSON], його мати та дружина померлого [PERSON]. постійно проживала з померлим. А тому відповідно до ч.3 ст.1269 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину, проте за життя своїх спадкових прав не оформила у встановленому законом порядку. За життя 04.10.2016 року [PERSON] склала заповіт, яким все належне їй майно на день смерті заповіла йому [PERSON] Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Цибульківської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, зареєстрований в реєстрі за №33. 21 грудня 2016 року померла його мати [PERSON] (свідоцтво про смерть серії І-КИ №720458, видане Царичанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 22.12.2016 року), яка на день смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою [INFO]. Після смерті матері [PERSON] він спадщину прийняв, подавши у встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщину заяву до нотаріуса про прийняття спадщини. Крім нього, спадкоємцем за законом першої черги є його брат [PERSON], який у встановлений законом шестимісячний строк заяву до нотаріуса про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини не подавав. 10 листопада 2017 року він звернувся до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори щодо видачі йому заяви про право на спадщину за заповітом, проте постановою нотаріуса від 10.11.2017 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з відсутністю в нього всіх необхідних правовстановлюючих документів на спадкове майно та необхідністю встановлення факту родинних відносин з померлою, оскільки в свідоцтві про його народження по батькові матері помилково вказане як «Лукянівна», замість вірного «Луківна». Оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом він не має можливості отримати, а тому був вимушений звернутися до суду. Враховуючи вищевикладене та посилаючись на норми ст.ст.1218, 1268 ЦК України, прохає суд встановити той факт, що він та померла 21.12.2016 року [PERSON] є рідними сином та матірю та визнати за ним право власності на вищевказане спадкове майно. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заявлені позивачем підтримав повністю та прохав повернути надмірно сплачений судовий збір в сумі 320 грн. та 640 грн. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнає та вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки він не є належним відповідачем, так як спадщину не приймав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила , що позивач є її вітчимом і дійсно померла 21.12.2016 року [PERSON] є матірю її вітчима [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з 1966 року він проживав в [INFO], добре знає сімю [PERSON] з дитинства і дійсно померла 21.12.2016 року [PERSON] є матірю позивача [PERSON] Суд, заслухавши пояснення представника позивача, покази свідків, перевіривши матеріали справи, вивчивши всі надані по справі докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню за слідуючих підстав. Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). В даному випадку у відкритому судовому засіданні відповідно до норм ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено наступне. 13 квітня 2006 року помер батько позивача [PERSON] (свідоцтво про смерть серії І-КИ №072861 від 14.04.2006 року, видане виконавчим комітетом Цибульківської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області), який на день смерті був зареєстрований та постійно проживав за адресою [INFO]. Після смерті [PERSON] залишилася спадщина, а саме: - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: с.Цибульківка вул.Молодіжна, 25 Царичанського району Дніпропетровської області, який належав померлому на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 24.01.1989 року (а.с.10). Після смерті [PERSON] спадщину прийняла спільним проживанням зі спадкодавцем [PERSON], дружина померлого та мати позивача, проте за життя своїх спадкових прав не оформила у встановленому законом порядку. За життя 04.10.2016 року [PERSON] склала заповіт, яким все належне їй майно на день смерті заповіла позивачу [PERSON] Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Цибульківської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, зареєстрований в реєстрі за №33 (а.с.8). 21 грудня 2016 року померла мати позивача [PERSON] (свідоцтво про смерть серії І-КИ №720458, видане Царичанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 22.12.2016 року), яка на день смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою [INFO]. Після смерті матері [PERSON] позивач спадщину прийняв, подавши у встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини заяву до нотаріуса про прийняття спадщини. Крім позивача, спадкоємцем за законом першої черги є його брат [PERSON], відповідач в даній справі, який у встановлений законом шестимісячний строк заяву до нотаріуса про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини не подавав. 10 листопада 2017 року позивач звернувся до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори щодо видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте постановою нотаріуса від 10.11.2017 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з відсутністю в нього всіх необхідних правовстановлюючих документів на спадкове майно та необхідністю встановлення факту родинних відносин з померлою, оскільки в свідоцтві про народження позивача по батькові померлої 21.12.2016 року матері [PERSON] помилково вказане як «Лукянівна», замість вірного «Луківна». У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Посилання відповідача у своєму відзиві на позовну заяву на ту обставину, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки він не є належним відповідачем в даній справі є безпідставним з огляду на наступне. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.51 Цивільного процесуального кодексу України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. За змістом ст.51 ЦПК України належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов'язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. При цьому, слід зазначити, що відповідач, як спадкоємець за законом першої черги являється учасником в даних цивільних правовідносинах. Крім цього, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] дійсно є рідним сином померлої 21.12.2016 року [PERSON], що підтверджується показами свідків [PERSON] та [PERSON], наданими в судовому засіданні, згідно яких померла 21.12.2016 року [PERSON] дійсно є матірю позивача [PERSON] Отже, проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, з урахуванням принципу юридичної визначеності та підстав відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для винесення судового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України визначено, що у разі задоволення позову судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Позивач [PERSON] в позовній заяві вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, сплаченого при поданні позову, не заявляв, тому судовий збір слід залишити за позивачем. При цьому, відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі … внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Таким чином, за клопотанням представника позивача адвоката [PERSON] слід повернути позивачу [PERSON] надмірно сплачений судовий збір в розмірі 320 грн. сплаченого в ТВБВ 10003/0306 (Магдалинівка) за квитанцією 1/76 від 21.11.2017 року та в розмірі 640 грн. сплаченого ТВБВ 10003/0306 (Магдалинівка) за квитанцією 1/78 від 21.11.2017 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved