Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

19.07.2016 року позивач звернувся до суду з позовом та просив: - позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] у розмірі 2500, 00 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з дня пред'явлення позову і до їх повноліття. - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені ним судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] Зазначає, що мати дітей [PERSON], починаючи з травня місяця 2015 року систематично зловживає алкогольними напоями, внаслідок чого не виявляє батьківської турботи щодо дітей, не турбується про їх виховання, навчання, фізичний та духовний розвиток, не спілкується з дітьми у обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомленню, хоча ніхто жодним чином не обмежував [PERSON] у праві приймати участь у вихованні дітей. З огляду на те, що [PERSON] тривалий час ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню щодо своїх малолітніх дітей, позивач вважає, що відповідача має бути позбавлено батьківських прав відносно [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] Крім того, позивач посилається на те, що відповідач не бере участі в утриманні дітей, хоча має нерегулярний, мінливий дохід та має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дітей. Посилаючись на те, що позивач самостійно несе витрати по утриманню дітей та враховуючи передбачені законом обставини, позивач просив стягнути з відповідача аліменти на утримання [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] у розмірі 2500, 00 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з дня пред'явлення позову і до їх повноліття. Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлялася про дату та час слухання справи, про причини неявки суд до відома не поставила. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про дачу та час слухання повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, при винесенні рішення просив виходити з пріоритету інтересів дітей. Згідно ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд за згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.07.2006 року по 05.12.2013 рік, від якого у них народилися діти - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.19-23). В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена переш за все на батьків. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом. Згідно ч.1-3 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позивач в своїй позовній заяві посилається на те, що [PERSON] систематично зловживає алкогольними напоями, у зв'язку з чим не приділяла дітям належної уваги , недостатньо піклувалася про їх фізичний та духовний розвиток, а тому з травня 2015 року діти проживають разом з батьком, тобто позивачем по справі Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до статей 19, 160, 161 СК України та пункту 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини», виходячи з інтересів дітей, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при Солом'янській районній в місті Києві державній адміністрації (засідання від 05.04.2016 року), було прийнято розпорядження Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації №281 від 08.04.2016 року, яким визначено місце проживання малолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], з батьком. [PERSON] (а.с.35). Судом встановлено, що протягом 2013-2015 років [PERSON] неодноразово була притягнута до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП (керування транспортними засобами у стані алкогольного сп'яніння), що підтверджується постановами Солом'янського районного суду м. Києва від 11.10.2013 року по справі №760/20540/13-п та від 08.10.2015 року по справі № 760/17789/15-п (а.с.24-28). Також судом встановлено, що постановою Солом'янського районного суду м. Києва (суддя Москалюк В.М.) від 25.06.2015 року по справі № 760/10990/15-п [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП (ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов'язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей) та піддано її адміністративному стягненню у вигляді штрафу (а.с.29). Постановою Солом'янського районного суду м. Києва (суддя Педенко А.М.) від 21.04.2016 року по справі № 760/7415/16-п [PERSON] визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 184 КУпАП (вчинення повторно протягом року після накладення адміністративного стягнення ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов'язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей) та піддано її адміністративному стягненню у виді штрафу (а.с.32-34). Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, обставини щодо зловживання [PERSON] алкоголем та ухилення від виконання передбачених законодавством обов'язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей встановлені у вищезазначених постановах, а тому доказуванню не підлягають. Також, доказом неналежного та безвідповідального ставлення [PERSON] до своїх малолітніх дітей є, зокрема, заява її старшої дочки [PERSON], написана 02.11.2016 року та письмові пояснення співробітника магазину «Бомонд» [PERSON] від 02.11.2016 року. Згідно даної заяви вбачається, що відповідач перебувала у стані алкогольного сп'яніння в присутності своїх малолітніх дітей (а.с.116-118). З Висновку психологічного обстеження № 99 від 27.10.2016 року, наданого Міським центром дитини вбачається, що старша дочка [PERSON] засуджує поведінку своєї матері [PERSON] щодо своїх дітей, має до цього часу переживання образи на матір за те, що довгий час вона не хотіла бачити своїх дітей. Слід зазначити, що [PERSON] вже 11 років і вона може висловлювати свою думку, реально оцінювати ставлення матері до дітей. У сина [PERSON], якому наразі 7 років, також визначена образа і сум, що «мати не дуже хороша». Навіть молодша дочка [PERSON], якій наразі 5 років, зазначила, що вона «трохи любить маму» (а.с.119-125). В характеристиках від 23.02.2016 року, 07.10.2016 року на [PERSON], підписаними директором спеціалізованої школи № 64 м. Києва та класоводом, зазначено, що вихованням сина займається батько [PERSON]. Мати не приділяє належної уваги вихованню сина, батьківські збори не відвідувала, успіхами та навчанням сина не цікавилась (а.с.127-128). В характеристиках від 23.02.2016 року, 28.09.2016 року на [PERSON], підписаними директором спеціалізованої школи № 64 м. Києва та класоводом, зазначено, що вихованням дитини займається батько [PERSON]. Мати [PERSON], школу не відвідує, успіхами дитини не цікавиться (129-130). Актом обстеження умов проживання дитини від 07.05.2015 року, затвердженим начальником служби у справах дітей Солом'янської районної у м. Києві держаної адміністрації [PERSON], встановлено, що на час відвідування [PERSON] в квартирі була найменша дівчинка [PERSON], мати перебувала у стані сильного алкогольного сп'яніння, була відкрита пляшка з горілкою, був неприємний запах у квартирі. Продуктів харчування для дитини трирічного віку не було. Зі слів бухгалтера «Житлосервіс Солом'янка» [PERSON], мати [PERSON] регулярно зловживає алкоголем, сідає за кермо автомобіля у стані алкогольного сп'яніння (а.с.131-132). Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації №108-20596 від 14.12.2016 року, орган опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно малолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.164-166). Суд вважає Висновок №108-20596 від 14.12.2016 року обґрунтованим та таким, що відповідає інтересам [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] і узгоджується з дослідженими в суді матеріалами справи. Враховуючи викладене, суд відповідно до обставин справи та враховуючи вимоги чинного законодавства, приходить до висновку про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], оскільки відповідач, як матір, ухиляються від виконання батьківських обов'язків, долею дітей не цікавляться та про них не піклується. Що стосується позову в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей, то суд приходить до наступного. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, відповідно до ст.ст. 181, 183, 184 СК України аліменти за рішенням суду присуджуються у частці від доходу матері, батька або при нерегулярному, мінливому доході, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, - у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] має нерегулярний, мінливий дохід, який отримує за рахунок здачі в найм належної їй на праві власності нерухомості, при цьому матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Також вбачається, що позивач самостійно несе витрати по утриманню дітей. Договори про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно та/ або про сплату аліментів між сторонами не укладалися. Відповідно до закону обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Так згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім'ї. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Згідно ст. 184 СК України розмір аліментів може бути визначений у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Як випливає зі змісту даної норми нерегулярним доходом вважається дохід, що надходить із різною періодичністю, перервами. Дохід може бути нерегулярним, у випадку, якщо оплата праці відбувається по завершенні її виконання в частин або повністю. А також якщо виплата заробітної плати провадиться із затримкою на порушення умов трудового законодавства. З огляду на те, що діти знаходиться на утриманні позивача та проживають разом з ним, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення аліментів є обґрунтованими і є законні підстави для їх задоволення з урахуванням потреб дітей. Крім цього, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, а тому виходячи з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання, суд вважає за необхідне визначити до стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] у розмірі 2500,00 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з 19.07.2016 року і до їх повноліття. При визначенні вказано вище розміру аліментів суд враховує матеріальне становище відповідача та вважає, що такий розмір аліментів остання може надавати на утримання дітей. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема, належать: 1) витрати на інформаційно-технічне забезпечення; 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати, пов'язані із залученням перекладачів, проведенням судових експертиз. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. З огляду на викладене, приймаючи до уваги наданий адвокатом позивача - [PERSON] угоду про надання правової допомоги № 6 від 05.10.2015 з додатками, розрахунок, акти виконаних робіт та платіжних доручень, суд погоджується з доводами позивача про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 23 498, 00 грн. як таких, що узгоджується з вимогами ст. 79, 84 ЦПК України та ЗУ "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". За таких обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 23498,00 грн. та 551,20 грн. судового збору. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved