Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-11 00:00:00

16.07.2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа Орган опіки та піклування Словянської міської ради про надання дозволу на вивіз дитини за кордон без згоди батька. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 04.12.2004 по 19.01.2015 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Дитина мешкає разом з позивачем і перебуває на її утриманні. Зараз позивач бажає поїхати з дитиною у гості до своїх родичів, які проживають на території Йорданії та Російської Федерації. Відповідач відмовляється надати дозвіл на тимчасовий вивіз дитини за межі України, в звязку з чим позивач звернулась до суду і просила надати дозвіл на вивіз дитини сина, [PERSON], [INFO], за межі України на територію Йорданії та Російської Федерації на період з 01.09.2015 по 31.12.2018 року без дозволу та супроводу батька [PERSON], до досягнення шістнадцятилітнього віку. В подальшому позивач уточнила позовні вимоги та просила надати їй дозвіл на вивіз сина, [PERSON], [INFO], за межі України на територію Йорданії на період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року та Російської Федерації на період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року без згоди та супроводу батька, [PERSON] Позивач та представник позивача в судове засідання не з,явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі, позов просили задовольнити. Відповідач в судове засідання неодноразово не зявився, про час слухання справи повідомлявся належним чином, та від нього не надійшло заяви про розгляд справи у його відсутності. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням\~ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи, Органу опіки та піклування Словянської міської ради, в судове засідання не з,явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, рішення просив винести на розсуд суду з урахуванням наявних в справі матеріалів та враховуючи інтереси малолітньої дитини. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 33 Конституції України, Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Приписами ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідченої копії, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину. Відповідно до статті 10 «Конвенції про права дитини» прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної асамблеї від 20 листопада 1989 року, держави-сторони поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. За змістом Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок, затвердженої Постановою Верховної Ради № 475-XIV від 05 березня 1999 року, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та норм міжнародного права стосовно сім'ї та жінок. Статтею 3 «Конвенції про права дитини» встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Частиною 2 статті 150 СК України закріплено обов'язок батьків щодо піклування про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] народився 06.11.2004 року, його батьками є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження. Заочним рішенням Слов,янського міськрайонного суду від 19.01.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Як вбачається з матеріалів справи на теперішній час позивач має намір разом з дитиною поїхати в гості до родичів в Йорданію та Російську Федерацію. Через немотивоване ухилення відповідача від надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, позивач не може отримати дозвіл на виїзд її малолітньої дитини у її супроводі за межі України. З огляду на наведені норми Закону, оцінюючи досліджені докази у їх сукупності, виходячи виключно з інтересів дитини, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити.

Outcome: approved