Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

15.01.2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру за адресою: [ADDRESS]. При цьому [PERSON] вказує на те, що 11.06.1972 року рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів трудящих громадянину [PERSON] видано ордер № Г 212626 на право вселення на проживання в однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. З 19.06.1973 року по 08.10.1987 року громадянин [PERSON] постійно проживав та користувався квартирою. 08.10.1987 року [PERSON], в зв'язку з постійним перебуванням у відрядженнях, видав довіреність на ім'я своєї племінниці [PERSON] на право користування та проживання в однокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS]. Дана довіреність посвідчена державним нотаріусом Десятої Київської нотаріальної контори. [INFO] [PERSON] помер. Позивачка також зазначає, що з 08.10.1987 року після смерті [PERSON] протягом двадцяти семи років разом зі своєю сім'єю безперервно проживає та відкрито користується однокімнатною квартирою за адресою: [ADDRESS]. Весь цей час квартира утримувалась в належному стані, позивачем оплачувались всі рахунки за квартиру, також вона за власні кошти робила у спірній квартирі поточні та капітальний ремонт. Як вказує позивачка безперервне володіння та користування спірною квартирою підтверджується квитанціями про сплату за спожиті житлово-комунальні послуги, договором з ПАТ «Київенерго» на споживання електроенергії та квитанції про сплату за спожиту електроенергію, договором з ВАТ «Укртелеком» про надання телекомунікаційних послуг. Посилаючись на викладені обставини та вимоги ч. 1, 2 ст. 328, ч.1 ст. 344 ЦК України, [PERSON] просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Третя особа: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація проти позову [PERSON] заперечують. При цьому звернулись до неї із зустрічним позовом, в якому просять виселити [PERSON] разом з неповнолітньою дочкою [PERSON], [INFO] з безпідставно займаного жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] без надання іншого та стягнути з відповідачки судові витрати. В своєму позові Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація вказують на те, що у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] з моменту отримання ордеру на жиле приміщення проживав і був зареєстрований [PERSON], що підтверджується відповідним документом - довідкою по формі № 3. Як вбачається з довідки від 05.06.2012 року № 12-45/1789, доданої позивачкою [PERSON] до первісного позову, у 1988 році [PERSON] помер. Однак, у зв'язку з тим, що до житлово-експлуатаційної контори № 302 Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Києва оригінал свідоцтва про смерть [PERSON] не надавався та звернень про зняття з реєстраційного обліку [PERSON] у зв'язку зі смертю не надходило, до цих пір [PERSON] не знятий з реєстраційного обліку у спірній квартирі. Будинок [ADDRESS] знаходиться на балансі Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва. Вказують також на те, що спірна квартира - не приватизована, отже належить до державного житлового фонду. В порушення вимог діючого законодавства України, у квартирі за зазначеною адресою самовільно, без будь-яких правовстановлюючих документів проживають відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] та її неповнолітня дочка [PERSON], [INFO]. [PERSON] є племінницею [PERSON] проте, це не надає їй права на зайняття спірного житлового приміщення, оскільки у квартирі ані вона, ані неповнолітня [PERSON], не зареєстровані, і у встановленому законом порядку, права на зайняття житлового приміщення не набували. Вважають, що безпідставне проживання відповідачки [PERSON] та її неповнолітньої дочки у спірній квартирі є незаконним та протиправним. Посилаючись на викладені обставини, положення ст.ст. 58, 61, 109, 116 ЖК Української РСР, ст.ст. 3, 15, 118, 119, 123-126 ЦК України, просять виселити [PERSON] разом з неповнолітньою дочкою [PERSON], [INFO] з безпідставно займаного жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] без надання іншого. У судовому засіданні позивачка та її представник первісний позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити, зустрічний позов не визнали. Позивачка пояснила, що розшукувала [PERSON] з 2007 року. Про смерть [PERSON] дізналася тільки у вересні 2013 року, а свідоцтво про смерть вислали родичі з Білорусії в вересні 2014 року. Тільки тепер, коли отримала свідоцтво про смерть може говорити що рідний дядько [PERSON] дійсно помер, а раніше ходити в ЖЕК і заявляти про смерть господаря квартири було недоречно. До вересня 2013 року вважала, що діє від імені [PERSON] та усі проплати робить від його імені. Свідки, сусіди, які були в суді знали про те, що господар квартири поселив у себе племінницю з маленьким сином. Договори, які приносили з ЖЕК підписувала саме вона та працівники ЖЕК саме їй видавали копію ордера на квартиру та довідки Форма №3. Вважає, що проживає в квартирі відкрито, добросовісно виконувала всі обов'язки жителя квартири, всі питання, які виникали стосовно квартири. Практично тридцять років сплачувала за квартиру, працюючи увесь свій труд вкладала в благоустрій цієї квартири.На даний час вона ніде не зареєстрована, раніше була зареєстрована у приватному будинку в м. Києві, що належить її матері, яка під час розгляду даної справи поверла, але в будинку проживають діти її брати, тому іншого житла крім спірної квартири вона не має. Представник позивачки просила суд врахувати, що той факт, що добросовісність мала місце при передачі спірної квартири позивачці, тобто на початковий момент, який включається в повний строк давності володіння, визначений законом. Разом з тим, позивачка на протязі всього часу володіння спірною квартирою була впевнена, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Таким чином, для визнання позивачки добросовісним володільцем вважає достатнім, що вона не набула майно злочинним шляхом чи способом, який суперечить основам правопорядку та моралі. Обставини викладені в позовній заяві у їх сукупності вказують на той факт, що позивачка [PERSON] набула права власності на спірну квартиру за набувальною давністю, оскільки має місце сукупність трьох ознак володіння за набувальною давністю: добросовісність, безперервність та тривалість володіння. Представник третьої особи - Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила суд відмовити в задоволенні первісного позову, та задовольнити зустрічний позов. Пояснила, що в порушення вимог діючого законодавства України, у спірній квартирі самовільно, без будь-яких правовстановлюючих документів проживають позивачка [PERSON] та її неповнолітня дочка [PERSON], [INFO]. Зазначила, що [PERSON] не надано суду доказів добросовісного заволодіння квартирою, зокрема, як встановлено судом і не заперечувалось сторонами, спірна квартира не приватизована, а отже її власником є держава. Незнання позивачки за первісним позовом про правовий статус спірної квартири не впливає і не змінює режим користування квартирою, що належить до державного житлового фонду і правовий режим користування якою регулюється нормами статей 58, 61, 65 Житлового кодексу Української РСР. Немає жодних підстав вважати, що [PERSON] виконувала обов'язки власника жилого приміщення по оплаті за житлово-комунальні послуги та несла тягар утримання майна, оскільки нарахування по оплаті за надані житлово-комунальні послуги проводились на одну зареєстровану особу - [PERSON] Крім того, безпідставними є посилання на законність вселення в квартиру з тих підстав, що дане право прямо передбачено довіреністю, оскільки довіреністю надано право лише на безперешкодних вхід у квартиру. Від самого наймача - [PERSON] заяв про вселення [PERSON] у вквартиру не подавалось. Представник відповідача - Київської міської ради у судовому засіданні первісний позов не визнала у повному обсязі та просила відмовити у його задоволенні, оскільки у позивача відсутні правові підстави набуття права власності на спірне житлове приміщення. Зустрічний позов просила задовольнити, зазначила, що позивачка [PERSON] самовільно вселилася та користується спірною житловою квартирою, їй було відомо про незаконність заволодіння чужим майном, отже вона не може бути добросовісним набувачем. Квартира, на яку позивачка просить визнати право власності є власністю територіальної громади міста Києва та Деснянській районній в місті Києві державній адміністрації не було відомо про цю квартиру. Представник третьої особи - Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Києва просив суд відмовити в задоволенні первісного позову, та задовольнити зустрічний позов. Суду пояснив, що право користування житловим приміщенням [ADDRESS] було надано громадянину [PERSON] відповідно до ордеру № Г 212626 від 19.02.1973 року. Зазначеного громадянина було зареєстровано у спірній квартирі. Нарахування за спожиті житлово-комунальні послуги по даний час проводяться на одну особу. Відповідно до інформації ЖЕК [PERSON] з заявами про вселення або реєстрацію будь-яких осіб в квартиру [ADDRESS] не звертався. Оригінал свідоцтва про смерть [PERSON] не надався та звернень про зняття з реєстраційного обліку [PERSON] у зв'язку з його смертю не надходило і до цих пір [PERSON] не знятий з реєстраційного обліку у спірній квартирі. Представник Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника третьої особи. Представник Служби у справах дітей Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Суд вважає можливим розглянути справу без присутності представника третьої особи. Свідок [PERSON] (зі сторони позивачки за основним позовом), допитаний в судовому засіданні, пояснив, що знає позивачку [PERSON] давно, так, як мешкає по сусідству. З [PERSON] знайомий не був, про те, що [PERSON] мешкає в спірній квартирі з дозволу [PERSON] його повідомила сама [PERSON] Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] (зі сторони позивачки за основним позовом) пояснив, що знає [PERSON], оскільки проживає у квартирі, сусідній зі спірною. Позивачка з 1980 року з'явилася в спірній квартирі. До цього часу в ній проживав чоловік, який мабуть був воєнним. Коли з'явилася [PERSON] то чоловік пояснив, що це його родичка і казав, що вона йому не заважає. Всі тридцять років [PERSON] та її діти живуть в квартирі. Запитував у [PERSON] де господар квартири і вона казала, що шукає його. Через родичів позивачка дізналася, що [PERSON] помер. Свідок [PERSON] (зі сторони позивачки за основним позовом), допитана в судовому засіданні, пояснила, що знає позивачку [PERSON] давно, знає її дітей і те, що вона давно там проживає. Пам'ятає, що якийсь молодий чоловік отримував цю квартиру. Не знала, що [PERSON] помер і куди взагалі він зник. Зі слів [PERSON] знає, що [PERSON] помер. Вважає, що представники ЖЕКу знали, що [PERSON] проживає в квартирі. Допитана судом свідок [PERSON] (зі сторони позивачки за основним позовом) показала, що знає позивачку [PERSON] давно, майже тридцять років. Також знає, що господар квартири військовий, він познайомив [PERSON] з сусідами та залишив її в квартирі як господаря. Наталя весь час шукала [PERSON], мабуть писала листи з цього приводу. Приблизно в 2013 році [PERSON] повідомила, що [PERSON] помер. Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, представників третіх осіб, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 ЦК України). Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Так, позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] була надана [PERSON], на підставі ордеру № 212626 серія Г від 19.06.1973 року на одну особу. Квартира є однокімнатною, жилою площею 18,62 кв.м (а.с.5). Відповідно до довіреності, яка посвідчена державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS] уповноважив громадянку [PERSON] управляти житловою площею, що знаходиться в його користуванні, вносити квартирну плату, а також мати вільний вхід до квартири. Довіреність видана строком на один рік (а.с.6). [INFO] помер [PERSON], що підтверджується даними свідоцтва про смерть, виданого 01.06.1988 року Грабовською сільською радою, Гомельського району, Гомельської області (а.с. 203) Як вбачається з довідки Форма № 3 виданої ЖЄК № 302 від 11.03.2014 року за № 235, на житловій площі у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] (а.с.129). Відповідно до копії довідки ЖЕК № 302 від 11.03.2014 року нарахування за житлово-комунальні послуги проводились з 2002 року на одну особу - [PERSON] по даний час (тому, що з 1987 року дані відсутні, програма сформована з 01.01.2002р.) та заборгованості за даною адресою станом на 01.03.2014 року немає (а.с.128). До матеріалів справи позивачкою було надано копії квитанцій, що підтверджують факт оплати комунальних послуг та користування спірною квартирою. 03.03.2014 року працівниками ЖЕК № 302 складено акт обстеження квартири [ADDRESS] щодо перевірки проживаючих та на яких підставах вони займають квартиру. З пояснень [PERSON] вбачається, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] згідно доручення [PERSON] з 1986 року, який є її дядьком. Разом з нею проживає її дочка [PERSON], [INFO]. У 2010 році [PERSON] звернулась з запитом про свого дядька, відповідь одержала через 2 роки з Мінського архіву республіки Білорусь. При перевірці квартири майстром ТД, пояснила, що є племінницею [PERSON], який незабаром має приїхати (а.с.131). Як вбачається з наданих пояснень позивачки в судовому засіданні вона вважає, що з 1987 року до 2013 року вона мала право лише користувалася спірною квартирою з певного дозволу [PERSON] на підставі виданої довіреності, а в 2013 році після отримання свідоцтва про смерть [PERSON] набула право власності на спірну квартиру у зв'язку з відкритим, безперервним, добросовісним володінням майном. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. У судовому засіданні встановлено, що позивач фактично проживає у квартирі, яка є комунальною власністю територіальної громади міста Києва. Як пояснила у судовому засіданні представник Київської міської ради, територіальна громада м. Києва є власником спірного майна і їм взагалі не було відомо про те, що відсутній наймач даної квартири. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону бо на незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Тобто, об'єктом набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України є чуже майно, а умовами виникнення права власності за давністю володіння є: відкритість, безперервність, тривалість та добросовісність володіння. Відкритість володіння означає, що особа не приховує свого статусу від інших осіб, не приховує факту, що вона не є власником майна, але володіє і користується таким майном як власник. Тривалість володіння означає, що для виникнення права власності на нерухоме майно особа повинна ним проволодіти протягом 10 років. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). Виходячи зі змісту 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і, які у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За приписами п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Цивільний кодекс України набрав чинності 1 січня 2004 року, у зв'язку з чим стаття 344 цього Кодексу може застосовуватися до правовідносин, які виникли після 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то достроку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Предметом спору є визнання за [PERSON] права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], вказуючи на те, що згідно ордеру № Г 212626 від 11.06.1973 року спірну квартиру отримано її дядьком [PERSON] Як вказує позивач - з моменту видачі довіреності на користування та проживання в квартирі, а саме з 1987 року і до часу звернення з даним позовом до суду вона відкрито, безперервно, добросовісно володіє та користується спірною квартирою, самостійно несе витрати на житлово-комунальні послуги, що на її думку, є підставою для визнання за нею права власності на квартиру за набувальною давністю. З вказаними доводами позивача суд погодитись не може виходячи з наступного. Як визначено в ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (ч.1 ст. 64 ЦПК України). В ході розгляду даної справи позивачем до суду було надано довіреність від 08.10.1987 року, яка видана [PERSON] на ім'я [PERSON], якою довіритель уповноважив позивачку управляти житловою площею, яка перебуває в його користуванні, вносити квартирну плату, а також мати вільний вхід до квартири. Довіреність видана строком на один рік. Проаналізувавши зміст даної довіреності, яка припинила свою дію 05.05.1988 року у зв'язку зі смертю [PERSON] на підставі ст. 69 ЦК Української РСР, який діяв на той час, необхідно відмітити, що якщо і виходити з того, що [PERSON] у жовтні 1987 року дозволив позивачці мати вільний вхід до вказаної квартири - не є доказом його згоди на її проживання у даній квартирі та сам довіритель зазначає, що вказане право він надає на квартиру, що знаходиться в його користуванні, та таке право він видав лише на один рік, що повністю спростовує твердження позивачки про те, що вона вважала, що квартира перебуває у власності [PERSON], а тому ніяких правових підстав вважати, що майно було передано їй власником у постійне володіння та користування немає. Підтвердженням відкритості користування позивачем спірною квартирою можливо вважати лише період коли позивач повідомила відповідача про те, що наймач квартири, в якій вона проживає - помер, оскільки до цього часу, а ні треті особи, а ні Київська міська рада не знали та не могли знати про смерть наймача квартири, так як надіслані на його імя та адресу квитанції про оплату комунальних послуг вчасно оплачувались, що виключало можливість підозрювати відсутність наймача квартири. Також позивачкою не надано до суду документальних доказів на підтвердження того, що вона протягом 1978-2013 років повідомляла власника квартири, про своє проживання в квартирі, ставила питання перед відповідними, уповноваженими на те органами про своє проживання та проживання членів своєї родини у спірній квартирі і їй в цьому було відмовлено. А надані платіжні документи про оплату комунальних послуг, типовий договір про користування електричною енергією, договір про надання телекомунікаційних послуг не є документами, які б свідчили про те, що позивач несла тягар утримання майна в розумінні ст. 322 ЦК України, а лише підтверджують те, що позивачка та її дочка отримували житлово-комунальні послуги, які використовували для задоволення власних потреб, і за які, у відповідності до норм діючого законодавства України, повинні були сплачувати. Пояснення свідків, допитаних в судовому засіданні також підтверджують ту обставину, що позивачка протягом тривалого часу проживала та користувалась спірною квартирою. Однак жоден з них не підтвердив обставину того, що [PERSON] повідомляла житлово-експлуатаційну організацію, на обслуговуванні якої знаходиться будинок, про своє проживання у спірній квартирі, що також свідчить про відсутність у позивачки, попри безперервного володіння спірною квартирою, обов'язкової ознаки підстав набуття права власності за набувальною давністю, а саме - ознаки відкритого та добросовісного володіння спірною квартирою. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності,

Outcome: approved