Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

27 жовтня 2017 року позивач [PERSON], звернувся до суду з позовною заявою, в якій, посилаючись на норми матеріального права, визначені ст.ст. 71, 72 ЖК України, просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням житловим будинком № 19 по вул. Кооперативній в с. Лупареве Вітовського району Миколаївської області. В обґрунтування своїх вимог вказував, що йому належить житловий будинок № 19 по вул. Кооперативній в с. Лупареве Вітовського району Миколаївської області на підставі договору купівлі-продажу від 20 грудня 1986 року. В будинку крім нього також зареєстровані: колишня його дружина [PERSON], та її діти [PERSON] та [PERSON] з його згоди. Близько семи років відповідачі не проживають в будинку без поважних причин, спірним житлом не цікавляться, за комунальні послуги та утримання будинку не сплачують, через що він змушений нести додаткові витрати з його утримання. Будь-яких перешкод у користуванні житлом відповідачам він не чинив. Йому відомо, що вони мають власний будинок, в якому і мешкають. З відповідачами ніяких стосунків не підтримує, фактичне їх місцеперебування йому не відоме. Зазначив, що реєстрація відповідачів у спірному житловому будинку позбавляє його, як власника можливості користуватися своїм майном у спосіб, що відповідає його інтересам. Позивач [PERSON] та його представник в судове засідання не з'явились. Від представника до суду надійшла заява з проханням розглядати справу за її відсутності, заявлені позовні вимоги свого довірителя підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, причину неявки суду не повідомили, про дату та час розгляду справи судом повідомлені належним чином відповідно до вимог ч.9 ст. 74, ч.9 ст. 76 ЦПК України з розміщенням оголошення щодо розгляду даного позову. За вищевказаного, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідачів. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Житловий будинок № 15 по вул. Кооперативній 37 в с. Лупареве Вітовського району Миколаївської області придбаний [PERSON] 20 грудня 1986 року, що підтверджується договором купівлі-продажу від 20.12.1986 року, зареєстрований за № 190 (а.с. 14, 15). На підставі рішення Лиманівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області № 3 від 03.05.2000 року була проведена зміна нумерації будинку по вул. Кооперативній з № 15 на № 19. Як вбачається з довідки виконавчого комітету Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області № 1564 від 14.09.2017 року в даному житловому будинку зареєстровані: позивач, його колишня дружина- Рященко [PERSON] та її діти [PERSON] та [PERSON] (а.с. 18). За даними актів про не проживання від 10.07.2015 року та 10.07.2017 року, за адресою: с. Лупареве, вул. Кооператвна, 19 Вітовського району Миколаївської області відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, але не проживають у даному житловому будинку з 2010 року. Посилання позивача про те, що додаткові витрати з оплати комунальних послуг, повязані із реєстрацією у його будинку відповідачів, є вагомими витратами для нього, підтверджуються даними про його доходи як пенсіонера та становлять у місяць 1500 грн. (а.с. 20). Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд визначає, яка правова норма підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами. Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. За розясненнями Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" п. 39 зазначено, що до відносин членів сімї з приводу надання права на користування житлом власника одного з членів сімї застосуванню підлягають норми, передбачені\~главою 32 ЦК. Права власника житлового будинку визначені\~ст. 383 Цивільного кодексу України\~та\~ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї суд враховує, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей\~405,\~406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України - сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Окрім того, відповідно до п.5 ч. 1 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинено у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Я встановлено в ході судового розгляду, відповідачі не використовують надане їм право щодо житлового сервітуту з 2010 року, тобто більше 6-ти років. Більш того, виникнення додаткових витрат з утримання будинку, а саме: сплати комунальних послуг за зареєстрованих у будинку відповідачіві, які в свою чергу допомоги в утриманні вказаного майна не надають, має істотне значення, адже покладають на позивача, який є пенсіонером, додаткові і невиправдані витрати з утримання його майна. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: approved