Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

23 лютого 2016 року [PERSON] звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною заявою до відділу державної виконавчої служби Очаківського міськрайонного управління юстиції (далі ВДВС ОМРУЮ), в якій просила звільнити з-під арешту\~ будинок №23 по вул. Урицького в м. Очакові Миколаївської області. Уточнивши в судовому засіданні позовні вимоги, [PERSON] просила звільнити майно з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця 01 вересня 2011 року. Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що 24 листопада 2015 року вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті бабусі [PERSON], яка померла 18 червня 2003 року, а саме на буд. №23 по вул. Урицького в м. Очакові Миколаївської області, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом їй було відмовлено, оскільки в реєстрі прав не нерухоме майно зареєстроване обтяження всього майна спадкоємця, що було накладене постановою державного виконавця ВДВС ОМРУЮ від 01.09.2011 року. Звернувшись до державної виконавчої служби з вимогою про звільнення майна з-під арешту, позивачка отримала відповідь, що арешт було накладено у зв'язку з виконанням постанови про стягнення штрафу на користь держави в розмірі 350 грн. 05.09.2011 року виконавчий документ був повернутий стягувачу, і хоча на теперішній час такого виконавчого провадження немає, держаний виконавець відмовився зняти раніше накладений арешт. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, просила його задовольнити. Дала пояснення, що про наявність штрафу їй стало відомо після звернення до приватного нотаріуса у 2015 році. Постанову про накладення на неї стягнення вона не отримувала і навіть не знала про її існування. Позивачка пояснила, що про наявність виконавчого провадження про стягнення з неї штрафу вона також на знала і у випадку направлення їй відповідної постанови, обовязково сплатила би цей штраф. У 2015 році [PERSON] зверталася до державної виконавчої служби та до відділу ДАІ, проте постанову про накладення стягнення їй не надали, оскільки всі документи були знищені. Таким чином, вона позбавлена можливості і оскаржити цю постанову, і сплатити суму штрафу. В той же час державний орган не може надати документи, що підтверджують факт направлення їй копії постанови про накладення стягнення, а також постанов про відкриття виконавчого провадження, про накладення арешту на все належне їй майно, про повернення виконавчого документу тощо. Представник відповідача позовні вимоги визнала, не заперечувала проти звільнення майна з-під арешту. Дала пояснення, що виконавчий документ був повернутий стягувачу. На теперішній час виконавче провадження знищене, адже строк його зберігання сплив. Оскільки виконавчий документ не перебуває в провадженні відповідача, останній позбавлений можливості самостійно зняти арешт з майна. Представник також пояснила, що виконавчий документ про стягнення з [PERSON] штрафу до відділу державної виконавчої служби після його повернення не надходив. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини Судом встановлено, що постановою №25481874 державного виконавця ВДВС ОМРУЮ від 01.09.2011р. під час виконання постанови №ВЕ088505 від 04.03.2011р., виданої ВДАІ, про стягнення з [PERSON] на користь держави штрафу в розмірі 350 грн, був накладений арешт на все належне позивачці майно. У 2015 році [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Очаківського міського нотаріального округу для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та отримала письмові розяснення, що нотаріус не може видати свідоцтво, оскільки на все майно позивачки постановою державного виконавця у 2011 році був накладний арешт (а.с. 11). В лютому 2016 року позивачка звернулася до ВДВС ОМРУЮ для вирішення питання щодо зняття арешту з майна, але їй було рекомендовано звернутися до суду, оскільки 05.09.2011р. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", а саме: у боржника відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення. Повторно виконавчий документ до відділу ДВС не надходив. Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанови про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного дня надсилаються стягувачу та боржнику. Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами у десятиденний строк до відповідного суду. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом (ч. 4 ст. 57 Закону). З аналізу викладених норм вбачається, що рішення, які приймаються державним виконавцем в межах провадження, мають бути направлені сторонам та можуть бути оскаржені. Відповідно до ч.1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна (ч. 1 ст. 58 Закону). Державний виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки, вони мають право подати державному виконавцю заперечення в десятиденний строк з дня надходження повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна рекомендованим листом за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим державним виконавцем (ч. 3 ст. 58 Закону). З наведеного вбачається, що боржник, як сторона виконавчого провадження має право брати участь в усіх діях що стосуються його майна та вчиняються в межах виконавчого провадження. В судовому засіданні встановлено, що виконавче провадження було відкрито у звязку із винесенням постанови про накладення адміністративного стягнення в сумі 350 грн (а.с. 8). При цьому, державним виконавцем накладено арешт на все майно боржника без визначення цього майна та його вартості (а.с. 12). Так, в судовому засіданні представник відділу виконавчої служби не надала доказів, які б підтверджували вчинення виконавцем дій, спрямованих на виконання постанови про накладення стягнення, зокрема, виклик боржника, його розшук, встановлення видів та розмірів доходу боржника, визначення місця знаходження майна, його вартості тощо. Наклавши 01 вересня 2011 року арешт на все належне боржнику майно, державний виконавець 05 вересня 2011 року повернув виконавчий документ органу, що його видав (а.с. 14). Відповідно до ч. 2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника,\~у постанові\~про\~закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний\~виконавець зазначає про скасування арешту,\~накладеного на майно боржника. Разом із тим, зі змісту самої постанови про повернення виконавчого документу вбачається, що питання про скасування арешту майна державним виконавцем не було вирішено. В судовому засіданні представник державної виконавчої служби пояснила, що звернути стягнення на нерухоме майно, що є обєктом спадщини, а саме ? частину житлового будинку, яку успадкувала позивачка, є неможливим, оскільки виконавчий документ не перебуває на виконанні, він був повернутий стягувачу і повторно для виконання не предявлявся. Представник також визнала, що звернення стягнення на ? частину будинку в рахунок погашення боргу в сумі 700 грн (оскільки штраф стягується в подвійному розмірі) не відповідатиме принципу пропорційності. У п.п. 41, 42 Рішення «Кривіцька та Кривіцький проти України», що набуло статусу остаточного 02 березня 2011 року, Європейський Суд з Прав Людини зазначає, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8\~Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (\~рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України»\~(Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).» Суд також зауважує, що «…втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...).» (п. 44 Рішення). Суд також звертає увагу на те, що наявність арешту за відсутності для цього правових підстав є порушенням права власності, яке захищається ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції. Так, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З урахуванням викладеного, враховуючи, що державний виконавець наклав арешт на все майно без визначення цього майна та його вартості, з огляду на ту обставину, що вартість будинку, на який на теперішній час накладений арешт, є значно більшою ніж 700 гривень, суд дійшов висновку що діями державного виконавця був порушений принцип співмірності, тобто дотримання балансу між інтересами позивачки та інтересами держави. Втручання в приватне життя, від якого захищає ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є обтяжливим, не було спрямоване на реальне виконання рішення, а відтак було безпідставним. Безпідставним на теперішній час є саме існування арешту, оскільки виконавче провадження завершено, а стягувач не ініціював його відновлення. За таких обставин, позовні вимоги про звільнення майна з-під арешту, є обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи клопотання позивачки, суд відносить судові витрати на її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: approved