Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

21 березня 2019 року позивачка [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовною заявою до [PERSON], який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Крім неї, в даній квартирі зареєстровані її син разом із його неповнолітньою дочкою [PERSON], [INFO], але з 20 червня 2014 року вони не проживають в її квартирі, оскільки у 2014 році виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації. Отже, відповідачі не проживають у спірній квартирі та не допомагають вести спільне господарство та оплачувати комунальні послуги, що ставить її у скрутне матеріальне становище. Таким чином, реєстрація відповідачів у квартирі, яка належить їй на праві власності, позбавляє її можливості у повній мірі користуватись та розпоряджатись своїм майном, що порушує її права, за захистом яких вона вимушена звертатись до суду. Просила суд визнати [PERSON], який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки, [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS]. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов повністю. Відповідач [PERSON], який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON], у відкрите судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги визнав, не заперечував проти задоволення позову. Представник служби у справах дітей по Лівобережному району Управління "Служба у справах дітей" Маріупольської міської ради у судове засідання не з'явився, надавши заяву в якій просить розгляд справи розглянути у відсутності представника служби у справах дітей по Лівобережному району, проти задоволення позову не заперечує. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що дана позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Згідно з договором купівлі-продажу від 03 липня 2010 року, посвідченим нотаріально, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Право власності було зареєстровано в МКП «Маріупольське БТІ» 19.07.2010 року, про що свідчить відповідний витяг. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, це право є непорушним. Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Згідно ж із ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В аспекті ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: по-перше, відсутність члена сім'ї власника понад 1 рік; по-друге, відсутність поважних причин його не проживання. В сенсі ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Як вбачається з довідки, виданої Центром надання адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 11 лютого 2019 року, за адресою: [ADDRESS] по теперішній час зареєстровано три особи: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Згідно акту про фактичне проживання, виданого ОСББ «Східний 161», вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO] та його малолітня дочка [PERSON], [INFO], але з 20.06.2014 року не проживають по теперішній час. Зі слів сусідів виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації. При цьому в матеріалах справи наявна заява відповідача [PERSON], який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини, від 08 квітня 2019 року, згідно якої він позовні вимоги визнає повністю та не заперечує проти їх задоволення, посилаючись на те, що понад трьох років тому він разом зі своєю родиною виїхав до Російської Федерації та намірів повертатися до України не має. Зокрема, як вбачається з копії свідоцтва [NUMBER] про реєстрацію місця перебування , [PERSON], [INFO], зареєстрований за місцем перебування за адресою: [ADDRESS] з 18 вересня 2018 року по 18 вересня 2023 року. Малолітня [PERSON], [INFO], зареєстрована за вказаною адресою з 21 вересня 2018 року по 21 вересня 2023 року на підставі свідоцтва про реєстрацію місця проживання [NUMBER]. Згідно положень ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Отже, приймаючи до уваги те, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], а відповідач [PERSON], будучи зареєстрованим у вказаній квартирі разом з неповнолітньою дитиною, але фактично не проживаючи в ній понад рік, а також враховуючи фактичне визнання позову, суд вважає можливим визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування даною квартирою. Таким чином внаслідок втрати [PERSON] права на користування спірним житлом, право на його користування також втратила і малолітня дочка відповідача, [PERSON], яка мешкає разом із ним. На підставі викладеного, заявлені позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання [PERSON] та малолітньої [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS].

Outcome: approved