Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

16 жовтня 2020 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування його житловим приміщенням в будинку за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог вказував наступне. У його власності знаходиться зазначений будинок, в якому вони проживали зі своєю сім`єю. Зазначений будинок належить йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Котляревської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. В цьому будинку зареєстрована, хоча і не проживає з 2004 року [PERSON] , яка є донькою позивача. Дана обставина заважає йому в повній мірі користуватися та розпоряджатися власним будинком. Посилаючись на те, що відповідачка добровільно не знялась з реєстрації, хоча в будинку з 2004 року не мешкає, тому просив позбавити її права користування цим будинком. В судове засідання сторони не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, позивач надав заяву, в якій просив провести розгляд справи за його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до вимог ст. ст. 223, 280, 281 ЦПК України, суд, вважаючи за можливе здійснити заочний розгляд, дослідивши докази в справі, дійшов до наступного висновку. Будинок [ADDRESS] належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23 травня 2007 року виданого виконавчим комітетом Котляревської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. Відповідачка зареєстрована в цьому будинку, хоча і не проживає в ньому з 2004 року, що підтверджено актом комісії Шевченківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 07 жовтня 2020 року. Наявність такої реєстрації позбавляє позивача як власника будинку належним чином ним володіти та розпоряджатися. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також, згідно з вимогами ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На час виникнення спірних правовідносин діяли норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2003 року, Житлового кодексу України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Проте відповідачка в будинку добровільно не мешкає, тому позовні вимоги законні та обґрунтовані і підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved