Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

28.10.1988 року позивач набула у власність 1/6 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28.10.1988 року. На підставі цього ж свідоцтва по 1/6 частині вказаного домоволодіння набули право власності рідний брат позивача [PERSON] та рідна баба позивача [PERSON] . У подальшому [PERSON] померла, а позивач, яка проживала у вказаному будинку разом із своєю бабою продовжила фактично користуватися вказаним спадковим майном, а тому спадщину після смерті своєї баби прийняла шляхом володіння та управління спадковим майном. [INFO] помер брат позивача по справі [PERSON] після смерті якого відкрилася спадщина на 1/6 частину вказаного будинку. Позивач по справі після смерті свого брата спадщину також прийняла, шляхом сумісного проживання спадкоємця із спадкодавцем та вирішила належним чином оформити свої спадкові права після смерті своєї баби та свого брата, а тому звернулася до нотаріальної контори із відповідною заявою про прийняття спадини. Однак при зверненні до нотаріальної контори по питанню належного оформлення своїх спадкових прав позивачу у вчиненні відповідної нотаріальної дії було відмовлено, оскільки позивачу, як спадкоємцю необхідно встановити факт родинних відносин із померлою [PERSON] , окрім того у позивача відсутній оригінал правовстановлюючого документу на спадкове майно, а тому остання була змушена звернутися до суду із відповідним позовом про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на вказані частини житлового будинку. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, направивши до суду заяву відповідно до якої розгляд справи просила проводити за її відсутності, на задоволення позовних вимог наполягала у повному обсязі. Представник відповідача - Золотоніської міської ради в судове засідання не з`явився, направивши до суду відповідну заяву, в якій просив суд справу розглянути без участі представника міської ради, вирішення спору поклав на розсуд суду. Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що беруть участь у справі та прийняти рішення на підставі доказів, що знаходяться у ній. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. При цьому суд виходить із наступних підстав. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Позивач наполягає, що померла [PERSON] є бабою позивача по материній лінії, а тому, за відсутності інших спадкоємців, позивач має право на прийняття спадщини. Разом з тим свідоцтво про народження матері позивача не збереглося, актові записи відсутні, а тому позивач змушена звернутися до суду із позовом в якому, серед іншого просить встановити наявність у неї із спадкодавцем родинних відносин. Із свідоцтва про народження (серії [NUMBER] від 01.09.1959 року) встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] , а її матір`ю зазначена [PERSON] . В подальшому [PERSON] змінила своє прізвище на [PERSON] внаслідок укладення шлюбу, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (серії [NUMBER] від 13.05.1978 року). Згідно з даними свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] від 22.02.1988 року) [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано після смерті [PERSON] державним нотаріусом Золотоніської державної нотаріальної контори від 28.10.1988 року, після смерті [PERSON] її майно, яке складається із права власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд [ADDRESS] було успадковане її дітьми, а саме [PERSON] та [PERSON] , а також її матір`ю [PERSON] . Суд враховує, що вказане свідоцтво було видано відповідною уповноваженою сторонньою особою за життя [PERSON] , а тому враховує відомості, які зазначені у вказаному свідоцтві, оскільки останні складені сторонньою особою та сумнівів у собі не викликають. Окрім того факт наявності родинних відносин між позивачем та [PERSON] стверджується також письмовими поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] від 24.01.2020 року. Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підставі вказаного вище, з урахуванням наведених доказів в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позивачем доведено факт того, що померла є бабою позивача. Доказів зворотного матеріали справи не містять. Отже, після смерті матері позивача відкрилася спадщина на майно останньої, яка складається із права власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд [ADDRESS] та яку прийняли позивач по справі, її брат [PERSON] та їх баба [PERSON] по 1/6 за кожним. Згідно з ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи. Відповідно до свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] від 20.10.1990 року) [PERSON] померла [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис №302. Згідно із ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Судом встановлено, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася в 1990 році, а тому до таких відносин необхідно застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Таким чином при вирішенні вказаної справи підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР. Нормами ст. 529 ЦК УРСР визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно із ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Як вбачається з копії спадкової справи № 206, позивач [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , що стверджується заявою останньої від 19.04.1991 року, а брат позивача [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із відповідною заявою про відмову від права на спадщину після смерті своєї баби [PERSON] , на користь [PERSON] , що стверджується заявою від 19.04.1991 року. Оскільки на момент смерті спадкодавця окрім позивача інших спадкоємців не було, то [PERSON] одна, в порядку ст.,ст. 548-549 ЦК УРСР прийняла спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори із відповідною заявою про прийняття спадщини та в подальшому вступила в управління та володіння спадковим майном. Таким чином вказані обставини дають можливість суду прийти до переконання, що позивач по справі спадщину після смерті своєї баби прийняла, що не заперечується відповідачем по справі, а тому на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідно до свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] від 01.02.2006 року) [PERSON] помер [INFO] . Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] був братом позивача [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження [PERSON] (серії [NUMBER] від 14.02.21978 року), а також вказаним вище свідоцтвом про народження позивача (серії [NUMBER] від 01.09.1959 року) із змісту яких вбачається, що в позивача та померлого [PERSON] були спільні батьки. Окрім того факт родинних відносин позивача та померлого [PERSON] стверджується також вказаним вище свідоцтвом про право на спадщину по закону, яке видано після смерті [PERSON] державним нотаріусом Золотоніської державної нотаріальної контори від 28.10.1988 року. Таким чином вбачається, що позивач по справі є спадкоємцем другої черги після смерті [PERSON] , що відповідає нормам ст.. 1262 ЦК України. Частиною 1 та 2 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Нормами ст. 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивач спадщину після смерті свого брата [PERSON] прийняла шляхом звернення до нотаріальної контори із відповідною заявою про прийняття спадщини, що стверджується заявою позивача від 25.07.2006 року за №391, в наслідок чого була заведена спадкова справ №215. У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Як вбачається із матеріалів справи, після смерті своєї баби та після смерті свого брата позивач подала заяви про прийняття спадщини та є єдиним спадкоємцем, яка вчинила дії на прийняття останньої. Відповідно до загальних норм закріплених в ст. 1216 та 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Так згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Разом з тим, відповідно до постанов Золотоніської міської державної нотаріальної контори від 29.03.2019 року позивачу у видачі відповідних свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON] було відмовлено у зв`язку із відсутністю у спадкодавця правовстановлюючих документів на вказане майно, а у оформленні відповідних свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON] позивачу було відмовлено у зв`язку із неможливістю встановлення факту родинних відносин, а також відсутністю правовстановлюючого документа на вищевказану частину житлового будинку. Як зазначалося вище, 1/2 частина вказаного будинку належала [PERSON] на підставі рішення народного суду Золотоніського району від 02.03.1977 року, зареєстрованому в Золотоніському бюро техінвентаризації, про що зазначено у відповідному свідоцтві про право на спадщину за законом від 28.10.1988 року, який вил даний після смерті [PERSON] державним нотаріусом Золотоніської державної нотаріальної контори та зареєстроване в реєстрі за №4063. Із вказаного свідоцтва також вбачається, що [PERSON] та [PERSON] на підставі вказаного свідоцтва набули частки права власності на вказану частину будинку у розмірі 1/6, про що безпосередньо зазначено у ньому, однак в подальшому своє право на вказані частки майна не зареєстрували та згодом померли. Із вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.10.1988 року вбачається, що спадкодавці належним чином набули права на частину вказаного майна, а відсутність свідоцтв про право власності на таке майно не може бути підставою для позбавлення їх такого права. Згідно із ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника, то первинна реєстрація права власності в такому випадку не може бути проведена на померлого, оскільки власник спадкового майна помер, а за життя право власності не було зареєстровано в належному порядку, то визначення належності зазначеного майна повинно проводитись шляхом визнання права власності за спадкоємцем, який подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини чи іншим чином має право на спадщину. Нормами ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом. Окрім того суд, при вирішенні вказаної справи бере до уваги, що згідно ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Міська рада, як відповідач по справі та орган місцевого самоврядування, що здійснює представництво територіальної громади проти задоволення позовних вимог не заперечувала, будь-яких доказів на їх спростування до суду не надала. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач належним чином прийняла спадщину після смерті своєї баби та брата, а оскільки спадкодавці належним чином своїх прав не оформили та померли, вбачається обмеження прав позивача у можливості прийняття та належного розпорядження своїм спадковим майном, а тому позов, враховуючи наявність законних підстав, підлягає до повного задоволення. На підставі зазначеного та

Outcome: approved