Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

15.09.2016 р. комунальна установа «Запорізький дитячий будинок-інтернат» Запорізької обласної ради в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в позові зазначено, що [PERSON], [INFO], знаходиться в комунальній установі «Запорізький дитячий будинок-інтернат» Запорізької обласної ради, зарахований до списочного складу та постановлений на постачання з 16.02.2010 року. Знаходиться в інтернаті на повному державному забезпеченні по теперішній час, батьки нецікавляться станом його здоров'я та не приймають будь-якої іншої участі у його житті. Вже майже рік мати не відвідує сина. Фактичне місце проживання батьків не відомо. [PERSON] є інвалідом дитинства, страждає вираженим стійким порушенням розумового розвитку, важким порушенням опорно-рухового апарату тощо. Всі питання щодо виховання та утримання неповнолітнього вирішуються комунальною установою «Запорізький дитячий будинок-інтернат» Запорізької обласної ради самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. У зв'язку з чим, позивач просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] та стягнути з неї аліменти на користь Комунальної установи «Запорізький дитячий будинок-інтернат» Запорізької обласної ради на утримання [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку відповідача, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Від представника позивача [PERSON] до суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник служби у справах дітей Вільнянської РДА позов підримав, просив суд його задовольнити в повному обсязі. Представник органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району у судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, своїх заперечень не надав. Прокурор позовні вимоги комунальної установи «Запорізький дитячий будинок-інтернат» Запорізької обласної ради підтримала, просила суд задовольнити їх. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, відповідно до ст. ст. 74, 76 ЦПК України, причини неявки суду не повідомила, своїх заперечень не надала. Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суд, вислухавши учасників процесу, вивчивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає повному задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є матір'ю неповнолітнього [PERSON], [INFO] (арк. с. 5). [PERSON], [INFO], знаходиться в комунальній установі «Запорізький дитячий будинок-інтернат» Запорізької обласної ради, зарахований до списочного складу та постановлений на постачання з 16.02.2010 року (арк. с. 5). Знаходиться в інтернаті на повному державному забезпеченні по теперішній час, батьки нецікавляться станом його здоров'я та не приймають будь-якої іншої участі у його житті. Вже майже рік мати не відвідує сина. Фактичне місце проживання батьків не відомо (арк. с. 8-10). [PERSON] є інвалідом дитинства, страждає вираженим стійким порушенням розумового розвитку, важким порушенням опорно-рухового апарату тощо. Всі питання щодо виховання та утримання неповнолітнього вирішуються комунальною установою «Запорізький дитячий будинок-інтернат» Запорізької обласної ради самостійно без участі та підтримки з боку відповідача (арк. с. 11-12). Дані обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. При прийнятті рішення по справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Закон України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року у ст. 111 передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Крім того діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.114 наведеного вище Закону). Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження факти ухилення матері від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, оскільки, як було встановлено не проявляє до сина материнської турботи, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, абсолютно не цікавляться ані здоров'ям, ані подальшою долею дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини, відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. При визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, суд виходить з положень ст. 182 СК України, згідно до яких враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружину, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків передбачених статтею 184 СК України. Отже, вислухавши пояснення сторін, суд, вважає, за доцільне [PERSON], [INFO], позбавити батьківських прав відносно її неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. З урахуванням всіх обставин справи та вимог ст. ст. 180, 183 СК України, враховуючи те, що дитина буде проживати окремо від матері, суд вважає можливим визначити розмір аліментів на його утримання у частці від доходу (заробітку) відповідача у розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.09.2016 р. до досягнення [PERSON] повноліття. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved