Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

19 лютого 2019 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області, третьої особи: [PERSON], про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом та перерозподілу спадкового майна між спадкоємцями. Позовні вимоги мотивували тим, що [INFO] в селі Колосівка Веселинівського району Миколаївської області померла [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої, зокрема, увійшло право власності на дві земельні ділянки площею 6,67 га та площею 6,71 га, розташовані на території Зеленівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, передані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За життя [PERSON] склала заповіт, яким визначила своїми спадкоємцями за заповітом позивачів. Крім того відповідно до ст. 1241 ЦК України право на обов'язкову частку у спадщині набула непрацездатна дочка спадкодавця [PERSON]. У встановленому законом порядку та строки всі спадкоємці звернулися до приватного нотаріуса Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О. Ф., де позивачі подали заяви про прийняття спадщини, а [PERSON] подала заяву про відмову від обов'язкової частки у спадщині. Разом з тим, нотаріус відмовила позивачам у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на спадкові земельні ділянки, посилаючись на те, що наданий правовстановлюючий документ про належність спадкового майна спадкодавцеві не відповідає вимогам, встановленим у статті 47 Закону України «Про нотаріат». Позивачі зазначають, що така ситуація склалась через те, що за життя [PERSON] успадкувала земельну ділянку площею 6,71 га після смерті чоловіка [PERSON] Однак, замість виготовлення нового державного акту на право приватної власності на успадковану земельну ділянку [PERSON], було внесено дані успадкованої земельної ділянки до раніше виданого на її ім'я державного акту серія [NUMBER], згідно з яким їй було передано у приватну власність земельну ділянку площею 6,67 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Зеленівської сільської ради. Через зіпсований державний акт позивачі не можуть оформити право на спадщину у нотаріуса, а тому звернулись до суду та просять визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом на земельні ділянки. Крім того позивачі зазначають, що поділити спадщину, оскільки заповітом визначено , що частки кожного зі спадкоємців за заповітом у спадщині є рівними. З метою забезпечення найбільш доцільного використання спадкового майна, позивачі дійшли згоди щодо перерозподілу спадкового майна посилаючись на вимоги ст.ст. 1267, 1278 ЦК України. Позивач [PERSON] відмовляється на користь позивача [PERSON] від належної їй частки в земельній ділянці площею 6,7050 га, а позивач [PERSON] відмовляється на користь позивача [PERSON] від належної йому частки в земельній ділянці площею 6,6748 га. Позивачі просять визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 6,6748 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Зеленівської сільської ради у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 6,7050 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Зеленівської сільської ради у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] Для підтвердження зазначених у позовній заяві обставин, разом з позовною заявою, надійшло клопотання представника позивача Гусарова С.Д. про витребування спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] Ухвалою суду від 22 лютого 2019 року відкрито провадження у справі та від приватного нотаріуса Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф. витребувано копію спадкової справи № 120/2018, заведеної після смерті [PERSON] Позивач [PERSON] та її представник Губська Ю.О. в підготовче судове засідання не з'явились. Від представника позивача [PERSON] адвоката Губської Ю.О. до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала повністю, з підстав викладених в позовній заяві просила позов задовольнити. Позивач [PERSON] та його представник Гусаров С.Д. в підготовче судове засідання не з'явились. Від представника позивача [PERSON] адвоката Гусарова С.Д. до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав повністю, з підстав викладених в позовній заяві просив позов задовольнити. Представник відповідача Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області за довіреність Ставніченко А.П. в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов визнають повністю. Третя особа [PERSON] в підготовче судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила, письмових пояснень з приводу позовних вимог до суду не надала. В зв'язку з неявкою всіх учасників справи, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Оскільки відповідач визнав позов у підготовчому провадженні суд вважає за необхідне ухвалити рішення в підготовчому провадженні. Вивчивши матеріали справи, заяви сторін, суд вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані, та такі, що підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Частинами 1 ст. 1297 та ст. 1298 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER], [INFO] в с. Колосівка Веселинівського району Миколаївської області померла [PERSON], смерть якої було зареєстровано Веселинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 05 червня 2018 року за актовим записом № 107 (а.с. 11). Згідно копії заповіту, посвідченого 23 квітня 2007 року секретарем Зеленівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області та зареєстрованого в реєстрі за № 32, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким все своє майно заповіла в рівних частинах [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). Матеріалами спадкової справи № 120/2018 встановлено, що позивачі по справі [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON], про що 20 липня 2018 року подали заяви приватному нотаріусу Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф. (а.с. 81, 82). Тими ж матеріалами спадкової справи встановлено, що третя особа по справі, [PERSON], мала право на обов'язкову частку у спадщині, як непрацездатна донька 1958 року народження, однак від одержання обов'язкової частки у спадщині відмовилась подавши нотаріусу відповідну заяву (а.с. 82). Згідно довідки Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області № 511 від 19 липня 2018 року, [PERSON] постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 1960 року до дня смерті. За зазначеною адресою проживала одна (а.с. 83). Інших спадкоємців, що прийняли спадщину судом не встановлено. Постановою приватного нотаріуса Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф. від 08.02.2019 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії позивачам відмовлено у видачі свідоцтв про право власності на спадщину за заповітом в рівних частках кожному на земельну ділянку площею 6,67 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Зеленівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, що належить [PERSON], яка померла [INFO]. Відмова нотаріуса у вчинені нотаріальної дії обґрунтована тим, що наданий правовстановлюючий документ про належність спадкового майна спадкодавцеві не відповідає вимогам, встановленим у статті 47 Закону України «Про нотаріат» (а.с. 16). Згідно ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо, зокрема, не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Згідно п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 N 7 у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 16 ЦК України, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. У відповідності до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що 16 листопада 1999 року [PERSON], на підставі рішення 7 сесії 23 скликання Зеленівської сільської ради від 09 липня 1999 року, видано державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 87 (а.с. 29). Згідно зазначеного державного акту [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 6,67 га, що розташована в межах території Зеленівської сільської ради та передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно витягу з Державного земельну кадастру про земельну ділянку № НВ-4802129602016 від 22.04.2016 року, при реєстрації земельної ділянки в державному земельному кадастрі було здійснено уточнення площі земельної ділянки з 6,67 га на 6,6748 га та земельній ділянці присвоєно кадастровий номер [NUMBER] (а.с. 30). Згідно ст. 22 та ст. 23 Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Таким чином, відповідного до діючого на той час законодавства, [PERSON] за життя набула право власності на земельну ділянку площею 6,6748 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах території Зеленівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області. Крім того, згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 червня 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 568, спадкоємцем майна [PERSON], померлого [INFO], а саме, земельної ділянки площею 6,71 га, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та належної спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Зеленівською сільською радою Веселинівського району 16 листопада 1999 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 88 є його дружина - [PERSON] (а.с. 44). До 2013 року єдиним документом, що посвідчував право власності на земельну ділянку незалежно від способу набуття власником такого права, виступав виключно державний акт. Згідно ст. 125 та ст. 126 ЗК України ( в редакції від 01.04.2018 року, чинній на день смерті [PERSON]) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Судом встановлено, що [PERSON], за життя, державний акт на успадковану після смерті [PERSON] земельну ділянку не отримала, своє право власності відповідно до вимог чинного на той час законодавства не зареєструвала, а в раніше виданий їй державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] було внесено запис про успадковану земельну ділянку. Згідно п. 2.9 Інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі», затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04.05.99 N 43, заборонялося внесення виправлень до державного акту. У зв'язку з тим, що державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] був зіпсований, через внесення до нього відомостей про успадковану [PERSON] земельну ділянку, позивачі не можуть отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на успадковане майно. Крім того суд бере до уваги те, що згідно витягу з Державного земельного кадастру № НВ-4802029902016 від 16.03.2016, при реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі було уточнено площу земельної ділянки з 6,71 га на 6,7059 га та визначено кадастровий номер [NUMBER] (а.с. 46). Відповідно до зазначеного витягу з Державного земельну кадастру, право власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 08.06.2011, зареєстрованого в реєстрі за № 568. У відповідності до статей 1225 ЦК України і 131 ЗК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. У відповідності до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Разом з тим, фактична втрата державного акта серія [NUMBER] та неотримання [PERSON] правовстановлюючого документа на успадковану після смерті [PERSON] земельну ділянку не позбавили її права власності на ці земельні ділянки, оскільки воно було набуте у порядку, встановленому законом та у відповідності з і ст. ст. 1218 та 1219 ЦК України увійшло до складу спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] та згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України належить спадкоємцям з часу відкриття спадщини. Крім того, позивачі мають намір поділити спадщину між собою посилаючись на те, що заповітом не розподілено спадщину, а нотаріально укласти договір про поділ спадщини вони не можуть, через відмову нотаріуса у оформлені спадкових прав. Згідно копії заповіту, посвідченого 23 квітня 2007 року секретарем Зеленівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області та зареєстрованого в реєстрі за № 32, [PERSON] заповіла належне їм майно [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах (а.с. 12). Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1278 Цивільного кодексу України встановлено, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. При цьому кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі (виділення частки в один окремий об'єкт). Крім того, спадкоємці мають право на зміну розміру частки у спадщині. Так, відповідно до положень ст. 1267 Цивільного кодексу України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, проте спадкоємці можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, та за письмовою угодою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів. Поділ спадщини можливий і при спадкуванні за заповітом, але лише у тому разі коли заповідач у заповіті не розподілив конкретно між спадкоємцями своє майно. У випадку, коли заповідано конкретне майно, вже на підставі самого заповіту кожен спадкоємець стає власником конкретного майна, і змінити цей порядок договором про поділ спадщини неможливо. Таким чином, в зв'язку з тим, що оформити свої спадкові права у нотаріальному порядку сторони не мають можливості, їх права підлягають судовому захисту. При розгляді даної справи було встановлено, що між сторонами досягнуто згоди про поділ спадкового майна шляхом вибору об'єктів спадкового майна, а саме: шляхом відмови [PERSON] на користь [PERSON] від належної їй частки в земельній ділянці площею 6,7050 га, та відмови [PERSON] на користь [PERSON] від належної йому частки в земельній ділянці площею 6,6748 га. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі вищевказаного,

Outcome: approved