Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

14 лютого 2017 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Позивач, на підтвердження позовної заяви зазначає, що відповідач по справі - мати неповнолітньої дитини [PERSON] від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини ухиляється, матеріально не підтримує та його життям не цікавиться. Вихованням займається позивач, створюючи належні умови для дитини, котрі спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON]. В судове засідання позивач, [PERSON], не з'явився, надав суду заяву в якій виклав прохання розгляд справи провести у його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позові. Відповідач, [PERSON], в судове засідання не з'явилася, про час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином у відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України. Представник Миргородської міської ради Полтавської області (як органу опіки та піклування) в судове засідання не з'явилася, надав суду заяву в якій виклав прохання розгляд справи провести у його відсутність, позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позові. Відповідно до положень ст. ст 77, 224 ЦПК України судом ухвалено провести заочний розгляд справи. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], а.с. - 4). Ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків підтверджується довідкою виданою Гаркушинською спеціалізованою школою І-ІІІ ступенів Миргородської районної ради Полтавської області, в якій зазначено, що мати неповнолітнього [PERSON] за період його навчання у шкільному закладі жодного разу не з'являвся, батьківські збори не відвідувала, навчанням сина не цікавилася. Син проживає з батьком та дружиною батька [PERSON], які піклуються про нього, беруть активну участь у шкільному житті дитини (а.с. 14), довідкою виданою головою Вовняської сільської ради, відповідно до якої [PERSON] проживає в [ADDRESS] разом із батьком [PERSON] та мачухою - [PERSON] з 2012 року, Мати - [PERSON] за цей час до сина не приїздила, його життям не цікавилася (а.с.13). Висновком виконавчого комітету Миргородської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав від 06 лютого 2017 року визнано за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO].(а.с. 9). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 р. N 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частинами 7-10 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. За ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток. Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про розгляд справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 дано роз'яснення, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують тощо), які дані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім способом дії на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач, як мати, ухиляється від виконання свого обов'язку по вихованню дитини, не проявляє щодо неї батьківської турботи. Не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її підготовку до самостійного життя, за таких обставин позбавлення батьківських прав не буде суперечити інтересам дитини. Крім того, з урахуванням останніх змін до законодавста, зокрема доповнення ст. 166 Сімейного кодексу України частиною 3 наступного змісту: При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Тому, суд, з урахуванням позицій сторін, з власної ініціативи вирішує питання про стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини в судовому засіданні. Згідно ч.2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх дітей досягнення ними повноліття. Згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Постановою Пленуму ВСУ України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства стягнення аліментів» передбачено, що розмір аліментів на одну дитину не може бути менші ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 % заробітної платні цієї особи. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] ухиляється від матеріального забезпечення свого сина, суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на утримання дитини. Згідно ч.1, ч.3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи вищевикладене, з позивача слід стягнути судові витрати на користь позивача в розмірі 640 грн. та судові витрати на користь держави в розмірі 640 грн.

Outcome: approved