Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

21.07.2015 р. до суду надійшов зазначений вище позов. Відповідно до уточненої позовної заяви від 09.12.2015 р. позивач просив визнати за ним право користування квартирою [ADDRESS], визнати неправомірним та скасувати п. 1 рішення Виконавчого комітету Павлоградської міської Ради Дніпропетровської області від 13 травня 2009 року про закріплення, як службової, квартири [ADDRESS] та надання її [PERSON], визнати недійсним ордер на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON], виселити [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [INFO] із квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 13 лютого 2003 року позивача було зареєстровано в квартирі [ADDRESS]. Зазначена квартира є неприватизованою, за місцем її розташування був зареєстрований та мешкав лише позивач. В вересні 2008 року КП «Управління житлово-комунального господарства» Павлоградської міської Ради звернулося до суду із позовом про визнання позивача особою, що втратила право користування спірним житлом. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2008 року в позові було повністю відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2009 року апеляційну скаргу КП «УЖКГ» було задоволено, рішення суду першої інстанції скасоване, позовні вимоги задоволено та визнано позивача особою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Ухвалою колегії суддів Верховного Суду України від 26 січня 2011 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2009 року було скасовано, а рішення Павлоградського міськрайонного суду від 25 вересня 2008 року залишено без змін. В періоді часу з моменту винесення рішення апеляційним судом до моменту винесення ухвали Верховним Судом України Виконавчий комітет Павлоградської міської Ради передав спірну квартиру в користування відповідачу [PERSON] Пунктом 1 рішення Виконавчого комітету Павлоградської міської Ради Дніпропетровської області від 1З травня 2009 року було закріплено, як службову, спірну квартиру та надано її [PERSON]. [PERSON] вселилася до спірної квартири, якою продовжує користуватися на час розгляду справи. Також в спірній квартирі проживають та зареєстровані [PERSON] та малолітня [PERSON], [INFO], інтереси якої представляє її матір [PERSON] згідно ст.39 ЦПК України. Позивач вважає, що з огляду на відсутність підстав для визнання позивача особою, що втратила право користування спірної квартирою, укладений із ним договір найму не втратив чинності, що зумовлює наявність у позивача права користування спірним житлом. Позивач не погоджувався на зміну умов договору найму, вважає п. 1 рішення Виконавчого комітету Павлоградської міської Ради Дніпропетровської області від 13 травня 2009 року про закріплення , як службової . спірної квартири та надання її [PERSON] незаконним, а скасування рішення про надання квартири в користування відповідачці [PERSON] має тягнути за собою визнання ордеру на спірне жиле приміщення недійсним та виселення [PERSON] , [PERSON] та малолітньої [PERSON] із спірного житлового приміщення, оскільки відсутня правова підстава для вселення до цього житла. Стверджує, що про порушення своїх прав позивач дізналася лише у квітні 2013 року, коли йому на запит адвоката Відділом по обліку комунального майна та житлової площі Павлоградської міської Ради було надано формацію про те, що в спірну квартиру було заселено [PERSON] та надано копію відповідного рішення виконкому. До цього часу позивач надавав копії судових рішень відповідачу, вів з ним переписку. 03.12.2015 р. [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON], треті особи Комунальне підприємство «Павлограджитлосервіс» Павлоградської міської ради, Виконавчий комітет Павлоградської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яка була прийнята судом до спільного розгляду із первісним позовом. У своїх зустрічних позовних вимогах просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що спірна квартира була надана [PERSON] на підставі ордеру від 18 червня 1982 року. У липні 2007 року Комунальне підприємство «Управління житлово-комунального господарства» звернулося до суду із позовом про визнання відповідачки такою, що втратила користування житловим приміщенням. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 :ня 2008 року в задоволенні позову КП «Управління житлово-комунального господарства» відмовлено. Апеляційний суд Дніпропетровської області своїм рішенням від 11 березня 2009 року рішення Павлоградського міськрайонного суду скасував, позовні вимоги позову КІІ «Управління житлово-комунального господарства» задовольнив, визнав [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Дане рішення відповідно до вимог ЦПК України набрало законної сили з моменту його проголошення. Квартира на той час була у край занедбаному стані: скло на вікнах було відсутнє, вікна працівники ЖЕУ забили дошками, були відсутні санітарно-технічні прилади, газ, електроенергія відключені, вхідні двері теж працівниками ЖЕУ забиті дошками, в середину квартири через вікна потрапляла вода. На підставі рішення виконавчого комітету Павлоградської міської ради № 14 від 05.2009 року [PERSON], як співробітнику КП «УЖКХ» був виданий ордер на службове житлове приміщення № 95 серія Б-2009 від 19.05.2009 року на право вселення в квартиру [ADDRESS]. [PERSON] розпочала ремонт в наданій мені квартирі та вселилася в неї. На ремонт квартири нею було затрачено багато часу, грошових коштів та сил, було відновлено підлогу, стіни, стелю, встановлено нові двері, вікна, сантехніку, труби (водопровідні, каналізаційні, опалення). На підтвердження стану квартири до та після ремонту підтверджує фотографіями. Також вказує, що на час вселення [PERSON] до спірної квартири, за [PERSON] числилась заборгованість: за воду в і 3540,91 гри., за опалення - 3785.12 грн. та ініш. Протягом всього часу проживання в квартирі [PERSON] сплачує всі комунальні платежі та заборгованості не має. З огляду на час винесення Верховним Судом України ухвали від 26 січня 2011 р., [PERSON] більше чотирьох років до суду не зверталась, тому строк позовної давності на звернення з первісним позовом нею вважає пропущеним. Крім того, позивач за первісним позовом не намагався користуватись спірною квартирою, комунальні платежі не сплачував, у ній не мешкає. Відтак, оскільки [PERSON] не користується квартирою без поважних причин більше 4 років, тому її слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач за первісним позовом та представник позивача [PERSON] у судовому засіданні вимоги за первісним позовом підтримали та просили їх задовольнити. Зустрічні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити у їх задоволенні за безпідставністю. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та у судовому засіданні позовні вимоги не визнали з мотивів, викладених у зустрічній позовній заяві, яку підтримав. Представник відповідача за первісним позовом Виконавчого комітету Павлоградської міської ради про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, у судове засідання не з'явився, причини неявки суду невідомі, подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідачі за первісним позовом [PERSON], [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, у судове засідання не з'явились, причини неявки суду невідомі, подали заяви про розгляд справи без їх участі. Треті особи Комунальне підприємство "Управління житлово - комунального господарства" Павлоградської міської ради, Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради про дату, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, у судове засідання не з'явились, причини неявки суду невідомі, подали заяви про розгляд справи без їх участі. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволені зустрічного позову необхідно відмовити в повному обсязі за наступних підстав. Судом встановлено, що 13 лютого 2003 року позивача було зареєстровано в квартирі [ADDRESS]. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2008 року у цивільній справі № 2-4487/08 було відмовлено у задоволені позову КП «Управління житлово-комунального господарства» Павлоградської міської Ради до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2009 року апеляційну скаргу КП «УЖКГ» було задоволено, рішення суду першої інстанції скасоване, позовні вимоги задоволено та визнано позивача особою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Ухвалою Верховного Суду України від 26 січня 2011 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2009 року було скасовано, а рішення Павлоградського міськрайонного суду від 25 вересня 2008 року залишено без змін. П. 1 резолютивної частини рішення Виконавчого комітету Павлоградської міської ради від 13 травня 2009 року № 493 було вирішено закріпити, як службову, квартиру [ADDRESS] за КП УЖКХ та надати її [PERSON]. На підставі вказаного рішення Виконавчим комітетом Павлоградської міської ради було видано [PERSON] ордер на службове житлове приміщення № 95 серія Б-2009 від 19.05.2009 року, на квартиру [ADDRESS]. На підставі даного ордеру [PERSON] вселилася до спірної квартири, якою продовжує користуватися на час розгляду справи, в спірній квартирі разом із нею проживають та зареєстровані чоловік [PERSON] та малолітня донька [PERSON], [INFO], що підтверджено актом від 09.09.2015 р. Проте, позивач [PERSON] на час видачі ордера на спірне жиле приміщення [PERSON], не втратила право користування цим приміщенням, тому його житлові права на дане жиле приміщення підлягають захисту. При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що ордер № 95 серія Б-2009 від 19.05.2009 року на ім'я відповідача [PERSON] був виданий внаслідок неправомірних дій останньї, тобто він не самоправно зайняв жиле приміщення, а з дозволу виконкому Павлоградської міської ради . Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не має право бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом. Оскільки рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2009 року у подальшому було скасоване судом касаційної інстанції, то слід вважати, що права [PERSON] на проживання у даному жилому приміщенні були порушені відповідачем, Виконавчим комітетом Павлоградської міської ради, безпідставно, а тому підлягають захисту у спосіб, незаборонений законом. Згідно ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути - відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 129 ЖК України, п. 10 «Примірного положення про гуртожитки», затвердженого Радою Міністрів Української РСР від 03.06.1986 року № 208 на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на дану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. Отже, важливою умовою видачі ордера на вселення у жиле приміщення є те, щоб таке приміщення було вільним не тільки фактично, а й юридично. Згідно ст. ст. 59 ч. 1, 117 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. У разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше жиле приміщення. У випадках визнання ордера на жиле приміщення недійсним з іншим підстав, крім випадку, передбаченого частиною першою цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці першому, третьому пункту 6 постанови від 12.04.1985 р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам слід мати на увазі, що виданий на жиле приміщення ордер у випадках, зазначених у ст.59 ЖК, підлягає визнанню недійсним з наслідками, передбаченими ст.117 цього Кодексу. У випадку, коли позов пред'явлено особами, права яких порушено видачею ордера і на яких не може бути покладено обов'язок по наданню відповідачам жилого приміщення, до участі у справі має бути притягнутий виконком або інший відповідний орган, що здійснює управління житловим фондом. Якщо, незважаючи на попередження, притягнутий до участі у справі орган не вирішив питання про надання відповідачам приміщення, суд вирішує позов по суті і при його задоволенні покладає на цей орган обов'язок надати відповідачам те жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше, яке за змістом ч.2 ст.117 ЖК має відповідати за розміром і благоустроєм наданому за ордером. Відтак, права позивача були порушені і підлягають захисту у обраний ним спосіб. Оцінюючи підстави, з яких відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) заявлено позов, із обставинами справи, встановленими судом, суд доходить думки про необґрунтованість зустрічного позову з огляду на відсутність доказів пропуску [PERSON] строку позовної давності та відсутності у неї реальної можливості доступу до спірного приміщення та користування ним як після винесення ухвали Верховного Суду України від 26 січня 2011 року, так і на час розгляду справи судом. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 974,40 грн., тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача у рівних частках.

Outcome: approved