Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

18.12.2018 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаним цивільним позовом до відповідача [PERSON] міської ради Миколаївської області, в обґрунтування якого зазначила, що вона успадкувала від громадянина [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину та договору розподілу спадкового майна між спадкоємцями від 29.04.1999 року, житловий будинок № 6 з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Воронова в м. Новий Буг, Миколаївської області. Однак, будучи власником вказаного будинку, вона не має можливості відчужити його, оскільки земельна ділянка на якій розташований даний будинок перебуває у власності іншої особи, попереднього її власника [PERSON], яка померла 09.06.2017 року, а тому посилаючись на приписи ст.ст. 120, 140 ЗК України та факт смерті власника земельної ділянки, просила припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,10 га для обслуговування вищезазначеного житлового будинку та визнати таке право за собою. Позов [PERSON] не відповідав вимогам ч. 4 ст. 177 ЦПК України, а тому за ухвалою суду від 20.12.2018 року був залишений без руху. Після усунення недоліків позову 28.12.2018 року провадження по даній справі було відкрито та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, заявлені вимоги [PERSON] підтримав і просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача - [PERSON] міської ради Миколаївської області, [PERSON], в судове засідання не зявилася, надала суду письмову заяву про можливість розгляду справи без її участі, не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові докази, суд приходить такого висновку. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 29.04.1999 року [PERSON] державною нотаріальною конторою Миколаївської області після смерті 22.08.1998 року [PERSON], та договору розподілу спадкового майна, укладеного між його спадкоємцями [PERSON], [PERSON], та [PERSON], посвідченого також згаданою нотаріальною конторою 29.04.1999 року та зареєстрованого в [PERSON] філії БТІ 20.10.1999 року за р./№ 1197, позивачка [PERSON], являється власником житлового будинку № 6 з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по вул. Воронова в м. Новий Буг, Миколаївської області (а.с. 6, 13, 14, 15). Однак, предметом вказаного договору слугував лише будинок, питання про розподіл (успадкування) у власність земельної ділянки, на якій розташований цей будинок (для обслуговування житлового будинку) при укладанні цього договору не вирішувалося. Вищезазначене домоволодіння розташоване на земельній ділянці, площею 0,10 га, яка приватизована попереднім її власником [PERSON], та значиться за нею відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІ-МК № 028262, виданого 11.11.1997 року [PERSON] міською радою Миколаївської області (а.с.18). Згідно ч. 1 ст. 30 ЗК України, в редакції 1991 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. З моменту передачі земельної ділянки у власність [PERSON] і до цього часу цільове призначення земельної ділянки не змінилося. З огляду на викладене, у звязку з набуттям позивачкою [PERSON] на встановлених законом підставах права власності на житловий будинок, до неї також перейшло і право власності на земельну ділянку для його обслуговування, що автоматично припинило право власності [PERSON] на дану земельну ділянку. Крім цього, 06.06.2017 року [PERSON] померла (а.с. 17), що також унеможливлює укладення між нею та позивачкою угоди про відчуження останній згаданої земельної ділянки. Відтак, з часу набуття позивачкою права власності на зазначене нерухоме майно, спливу більш як півторарічного строку після смерті [PERSON] та не прийняття спадкоємцями спадщини після її смерті, - суб'єктивне право громадянки [PERSON], яка володіла спірною земельною ділянкою на праві власності, згідно вимог п. "б"ч. 1 ст. 140 ЗК України вважається припиненим. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, який діє з 01 січня 2004 року,\~Цивільний кодекс\~України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно ст. 16 ЦК України 2003р. кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Такий спосіб захисту цивільних прав був передбачений і ст. 6 ЦК УРСР 1963р. Таким чином, дослідженні при судовому розгляді справи обставини, свідчать про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] як в частині припинення права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку, так і в частині визнання за позивачкою права власності на дану земельну ділянку. Вимоги щодо стягнення з відповідача судових витрат понесених позивачкою у зв'язку з розглядом справи, остання не заявляла, тому суд відносить ці витрати на її рахунок.

Outcome: approved