Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

24.07.2018 року представник Національного банку України звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 23.06.2014 року в сумі 77647 грн. 33 коп. та судових витрат по справі. В обгрунтування позову зазначив, що між Національним Банком України та колишнім працівником банку відповідачем [PERSON] був укладений Договір про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі № 3090 від 23.06.2014 р. (далі - Кредитний договір), відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 107 000, 00 грн., із відсотковою ставкою за користування кредитом - 8 % річних, терміном користування до 30.06.2024 року, з додатковим договором від 03.07.2015 року №38 про відстрочення оплати. Забезпеченням виконання зобов'язань за кредитним договором є договори поруки: від 23.06.2014 року № 3090/П, який укладено між Національним банком України та поручителем, відповідачем [PERSON], який зобов'язався відповідати перед Національним банком в повному обсязі за виконання зобов"язань [PERSON] щодо своєчасного повернення кредиту за кредитним договором від 23.06.2014 р. року № 3090 у сумі 107 000, 00 грн. строком до 30.06.2024 року. Відповідно до п. 2 договору поруки поручитель несе перед банком відповідальність разом з позичальником за виконання зобов"язань за кредитним договором. До 20 числа кожного місяця [PERSON] повинен був вносити готівкою в касу Національного банку або шляхом безготівкових перерахувань щомісячну суму повернення кредиту, що визначена в договорі, сплачувати відтотки за користування кредитом. З 30.06.2015 року позичальника було звільнено з Національного банку України відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП україни, у зв'язку із скороченням штату працівників. В порушення своїх грошових зобов'язань позичальник не сплачує заборгованість за кредитним договором та відсотками у строки визначені договором у зв'язку з чим утворилася прострочена заборгованість за кредитом з 21.02.2018 року, за процентами з 22.05.2018 року. З метою досудового врегулювання спору, Національний банк України направляв Позичальнику та Поручителю листи від 28.02.2018 року № 55- 0009/11858 та від 02.04.2018 № 55-0008/18363 про необхідність погашення простроченої заборгованості та нарахованої пені за Договором. Проте вимоги Національного банку України були залишені без задоволення. Станом на 02.07.2018 заборгованість за вищевказаним кредитним договором становить 83 719, 95 грн., з яких: строкова заборгованість за кредитом - 71 891, 79 грн; прострочена заборгованість за кредитом - 4 572,87 грн; строкова заборгованість за процентами - 5 797, 83 грн; прострочені проценти за користування кредитом - 1 176,83 грн; пеня за простроченим кредитом - 235,29 грн.; пеня за простроченими процентами - 45, 34 грн. Оскільки відповідачі в добровільному порядку заборгованість не погашають, просить суд стягнути вказану суму заборгованості солідарно з відповідачів на користь Банку, а також покласти на відповідачів судові витрати. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду від 13 серпня 2018 року відкрито провадження у даній справі. 01.10.2018 року відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву в якому просить відмовити в задоволенні позову в частині вимог до нього, як поручителя оскільки вважає, що під час укладення договору поруки він не погоджував встановлення в майбутньому зміну будь-яких умов кредитного договору №3090 від 23.06.2014 року та прийняття додаткових договорів до даного договору, які б змінювали умови кредитного договору. Позивачем до позовної заяви додано додатковий договір №38 від 03.07.2015 року до Договору про надання кредиту №3090 від 23.06.2014 року, який було укладено між Національним банком України і [PERSON] Даний договір значно змінював умови кредитного договору, передбачав відстрочення повернення кредиту, збільшував суми сплати чергових платежів та термінів їх сплати. Він, як поручитель з умовами даного додаткового договору не ознайомлений, а про укладення даного Договору йому стало відомо після отримання документів із суду, а тому вважає, що підписаний ним договір поруки 3090/4 від 23.06.2014 року є припиненим в силу вимог ст. 559 ЦК України. Крім того вказує на те, що кредитний договір (графік погашення кредиту) передбачає встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового щомісячного платежу, а відтак початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення його строку погашення в залежності від закінчення строку сплати кожного з платежів. Будь-яких повідомлень-вимог Національного банку України про дострокове припинення кредитного договору він не отримував, підпис на копіях доданих поштових відправлень належить не йому, а сторонній особі, а тому, відповідно, позов до нього пред'явлено з порушенням вимог закону. З наведених підстав вважає, що вимоги до нього як поручителя є безпідставні. 22.10.2018 року представник позивача подав суду відповідь на відзив в якому викладено пояснення та аргументи щодо наведених у відзиві заперечень, зокрема зазначено, що згідно з пунктом 3 Договору поруки поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений. Відповідно до абзацу другого пункту 4.3 Договору про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі від 23.06.2014 №3090, Банк має право у разі виникнення у позичальника тимчасових фінансових труднощів надати відстрочення повернення заборгованості за кредитом строком до одного року з розподілом суми боргу рівними частинами (помісячно) на період, що залишився до кінця дії договору. Тож, вважає, що поручитель [PERSON] підписавши договір поруки надав згоду на відстрочення повернення заборгованості за Кредитним договором строком до одного року та розподілу суми боргу рівними частинами (помісячно) на період, що залишився до кінця дії договору. Крім того вважає, що право поручителя порушено не було, оскільки умовами додаткового договору №38 від 03.07.2015 року обсяг відповідальності [PERSON] за кредитним договором не збільшився. Посилання відповідача на пропуск Банком строку позовної давності вважає безпідставним, оскільки строк виконання зобов'язань за Договором був змінений на 17 квітня 2018 року, тому звернувшись з позовом у липні 2018 року Банком шестимісячний строк, в межах якого до поручителя могла бути пред'явлена вимога згідно з нормами ч. 4 ст. 559 ЦК України пропущено не було. На підставі наведеного, вважає що позовні вимоги про стягнення заборгованості з Позичальника та Поручителя, як солідарних боржників підлягають задоволенню в повному обсязі. 25.01.2019 року та 29.03.2019року представник позивача Національного банку України продав суду додаткові пояснення в яких зазначив, що після звернення позивача до суду [PERSON] частково погасив заборгованість за договором від 23.06.2014 № 3090, та станом на 20.03.2019 заборгованість становить 77 647,33 грн., з яких: строкова заборгованість за кредитом - 63 859,79 грн.; прострочена заборгованість за кредитом - 6 800,95 грн.; строкова заборгованість за процентами - 5 140,37 грн.; прострочена заборгованість за процентами - 908,48 грн.; пеня за простроченим кредитом - 794,69 грн.; пеня за простроченими процентами - 143,05 грн. В судовому засіданні представник позивача Національного банку України позов підтримав з підстав і мотивів вказаних у позовній заяві та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі із врахуванням сум сплачених відповідачем [PERSON] в ході розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково та суду пояснив, що кредит він отримував, як працівник Банку та за умовами договору погашення кредиту повинно було здійснюватися шляхом щомісячних відрахувань з його заробітної плати, проте після звільнення з роботи у Банку його матеріальний стан погіршився та він не мав можливості погашати кредит у встановлені договором строки. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні просить в задоволенні позовних вимог в частині відповідача [PERSON] відмовити з підстав викладених у відзиві на позов. Заслухавши пояснення сторін, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази по справі, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 23.06.2014 року між Національним банком України (далі за текстом - або Кредитор, Банк) та [PERSON] (далі за текстом - Відповідач, Позичальник або Боржник) був укладений Договір про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі № 3090 від. (далі - Кредитний договір), в сумі 107 000, 00 грн, терміном користування до 30.06.2024 року. Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору, Банк надав Позичальнику довгостроковий кредит на споживчі цілі (далі - кредит) : проведення ремонту квартири та придбання побутової техніки в сумі 107 000, 00 грн строком користування на 10 років з дати виникнення заборгованості на рахунку з обліку наданого кредиту. Пунктом 3.1 Договору, сторони погодили, що «Повернення кредиту здійснюється Позичальником шляхом уповноваження Національного банку України цим договором щомісячно відраховувати кошти з отриманого доходу Позичальника для здійснення повернення кредиту в сумі 892 грн., починаючи з липня 2014 року а в останній місяць користування - 852 грн. Відповідно до п. 3.2. Кредитного договору, за користування отриманим кредитом на споживчі цілі Позичальник щомісячно під час роботи в Національному банку здійснює оплату в розмірі 8 відсотків річних. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Позивач у повному обсязі виконав свої зобов'язання за Кредитним договором, в саме: надав кошти в розмірі визначеному кредитним договором, що підтверджується меморіальним ордером № 201 (№70492984) від 27.06.2014 року. Відповідно до абзацу другого пункту 4.3 Договору про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі від 23.06.2014 № 3090, Національний банк має право у разі виникнення у Позичальника тимчасових фінансових труднощів надати відстрочення повернення заборгованості за кредитом строком до одного року з розподілом суми боргу рівними частинами (помісячно) на період, що залишився до кінця дії договору. 03.07.2015 року між Національним банком України та [PERSON] було укладено Додатковий договір № 38 до Договору про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі від 23.06.2014 року № 3090, відповідно до якого: п. 3.1 та 3.2. Договору викладено в новій редакції, а саме: «Повернення кредиту здійснюється Позичальником шляхом уповноваження Національного банку України цим договором щомісячно відраховувати кошти з отриманого доходу Позичальника для здійснення: - повернення кредиту в сумі 892 грн., починаючи з липня 2014 року по червень 2015 року (включно) та оплати за користування кредитом; - повернення кредиту в сумі 892, 00 грн., починаючи з липня 2014 року по червень 2015 року (включно) та оплати за користування кредитом; - відстрочення повернення кредиту з липня 2015 року по червень 2016 року (включно). Починаючи з липня 2016 року, повернення кредиту здійснюється Позичальником шляхом внесення готівкою щомісячної суми повернення кредиту в касу Національного банку або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок Національного банку до 20 числа кожного місяця в сумі 1004, 00 грн., а в останній місяць користування кредитом - у сумі 916, 00 грн. та суму для оплати за користування кредитом. Інші умови Договору залишились незмінними». 23.06.2014 року між Національним банком України та [PERSON] (Поручитель) укладено Договір поруки № 3090/П, відповідно до умов якого, поручитель зобов'язується перед Національним банком відповідати в повному обсязі за виконання зобов'язань Позичальника, щодо своєчасного повернення кредиту, наданого Національним банком Позичальнику за кредитним договором № 3090 від 23.06.2014 р. в сумі 107 000, 00 грн, терміном користування до 20.06.2024 року. Згідно п. 2 Договору поруки № 3090/П від 23.06.2014 року, у випадку невиконання Позичальником обов'язків за кредитним договором, Позичальник і Поручитель відповідають перед Національним банком як солідарні боржники. Відповідальність Поручителя настає з моменту порушення зобов'язань Позичальника за кредитним договором. Частиною 1 ст. 553 ЦК України, передбачено, що за договором поруки, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпечення нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 13.09.2017 (справа № 6-1539цс17) зазначає, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення і збільшення розміру неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Згідно з пунктом 3 Договору поруки Поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений. Підписавши Договір поруки, поручителем [PERSON] була надана згода на відстрочення повернення заборгованості за Кредитним договором строком до одного року та розподілу суми боргу рівними частинами (помісячно) на період, що залишився до кінця дії договору. При цьому, суд зауважує, що умовами додаткового договору №38 від 03.07.2015 року обсяг відповідальності [PERSON], як поручителя за кредитним договором не збільшився. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом ( ч. 4 ст. 559 ЦК України в редакції Закону № 1414-VIII від 14.06.2016). Згідно з ч.2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином, надіславши таку вимогу, банк встановлює новий строк виконання зобов'язання за кредитним договором, а графік повернення кредиту втрачає чинність. Відповідно з дати вказаної у вимозі починається перебіг строку позовної давності та шестимісячного строку для звернення з позовом до поручителя у відповідності до п. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України ( в редакції Закону № 1414-VIII від 14.06.2016). Відповідно до п. 4.3 Кредитного договору, у разі порушення Позичальником умов договору Національний банк України має право розглянути питання щодо припинення його дії з попередженням про це Позичальника за 30 календарних днів. У цьому разі заборгованість за кредитом, оплата за користування ним, пеня, штраф (у разі їх нарахування) повинні бути сплачені Позичальником Національному банку України до припинення дії цього договору - не пізніше 31 дня після одержання попередження. З матеріалів справи вбачається, що позичальник своїх зобов'язань за договором належним чином не виконував, оплату щомісячних платежів з погашення кредиту здійснював частково, а тому з метою досудового врегулювання спору, Національний банк України направляв Позичальнику та Поручителю листи № 55-0009/11858 від 28.02.2018 року про необхідність погашення простроченої заборгованості та нарахованої пені за Договором, а також повідомлення-вимогу від 02.04.2018 № 55-0008/18363 про дострокове погашення заборгованості за кредитом у повному обсязі на загальну суму 85 740,25 грн. Вказані вимоги отримані відповідачами, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, проте вимоги Національного банку України були залишені без задоволення. Позивач Національний банк України відповідно до положень статті 1050 України та відповідно до п. 4.3 Кредитного договору скористався правом повернення кредиту достроково, направивши лист з вимогою про погашення заборгованості за кредитом № 55-0008/18363 від 02.04.2018, чим змінив дату виконання основного зобов'язання на 17 квітня 2018 року. Звернувшись до суду з позовом 24.07.2018 року позивачем не пропущено шестимісячний строк, в межах якого до поручителя могла бути пред'явлена вимога згідно з нормами ч. 4 ст. 559 ЦК України. Таким чином, твердження відповідача [PERSON], щодо припинення його поруки, спростовані умовами укладених між сторонами договорів та положеннями закону, що регулюють правовідносини поруки. Відповідно до вимог ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до вимог ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно п. 5.1 кредитного договору нараховується пеня у розмірі 0,05% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення. Згідно поданого позивачем розрахунку заборгованості у зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 20.03.2019 заборгованість за Договором про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі №3090 від 23.06.2014 року становить 77 647,33 грн., з яких: строкова заборгованість за кредитом - 63 859,79 грн.; прострочена заборгованість за кредитом - 6 800,95 грн.; строкова заборгованість за процентами - 5 140,37 грн.; прострочена заборгованість за процентами - 908,48 грн.; пеня за простроченим кредитом - 794,69 грн.; пеня за простроченими процентами - 143,05 грн. Відповідачами не подано суду доказів неправильності нарахованих позивачем сум заборгованості, як і доказів погашення боргу. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку про порушення прав позивача відповідачами, які підлягають захисту шляхом задоволення позову та стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON] в користь Національного банку України заборгованість за Договором про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі №3090 від 23.06.2014 року в сумі 77647 грн. 33 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідачів підлягає до стягнення судовий збір на користь позивача у сумі 1762 грн. (по 881 грн. з кожного). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved