Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

18 липня 2017 року позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. У належному їй житловому будинку зареєстрований її зять - [PERSON], що є відповідачем у справі. Відповідач в 2009 році, після погіршення сімейних стосунків з її донькою, зібрав всі свої речі та пішов проживати окремо, однак куди саме їй невідомо. Тобто відповідач з 2009 року не проживає у будинку, комунальні платежі не сплачує, будинок не утримує, а реєстрація відповідача порушує її права, як власника нерухомого майна, оскільки вона позбавлена можливості вільно розпоряджатись нерухомим майном. У зв'язку з чим, позивач просила суд визнати [PERSON], 1969 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, однак надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення (а.с. 25). Відповідач заперечень проти позову не надав, в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив та про відкладення розгляду справи не клопотав. Відповідно до п.п. 9 п. 1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147 від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей, а саме: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Оскільки провадження у цій справі відкрито до набрання чинності ЦПК України у редакції Закону № 2147, розгляд справи повинен відбуватися у відповідності до правил, які почали діяти з початком роботи Верховного суду, тобто з 15 грудня 2017 року, передбачених новим ЦПК України у редакції Закону № 2147. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до переконання, що позовна заява обґрунтована і підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як встановлено судом, позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 липня 2013 року, виданого Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1-941, та рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2014 року, є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5, 7-9), що також підтверджується копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна № 26531431 від 08 вересня 2014 року (а.с. 6). Відповідно до довідки адресно-довідкового підрозділу ГУМС УДМС України в Дніпропетровській області № 2922/2 від 04 серпня 2017 року, [PERSON], [INFO], з 08 червня 1996 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21), що також підтверджується копією довідки Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області № 3361 від 05 липня 2017 року (а.с. 17). Відповідач в зазначеному будинку [ADDRESS] зареєстрований, однак не проживає з 2009 року, що підтверджується копією акту Голови квартального комітету № 4 м. Новомосковськ Дніпропетровської області від 10 липня 2017 року, складеного в присутності сусідів (а.с. 18). Згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідач [PERSON] без поважних причин не проживає більше одного року, в будинку [ADDRESS], де право власності належить позивачу, але з реєстрації не знявся, доказів поважності причин не проживання відповідач суду не надав. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] порушує права позивача як власника будинку, оскільки позивач не може вільно розпоряджатися належним їй майном, і може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved