Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

28 січня 2019 року позивач [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 28 листопада 2013 року між ПАТ «БМ Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «БМ-2018» та ТОВ «І.Г.Л.» укладено договір № 16/98/281113-ЮР відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого ТОВ «І.Г.Л.» отримав кредит у розмірі 2650000 грн. зі строком повернення до 27.11.2015 року. В забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «І.Г.Л.» за вказаним кредитним договором, між ПАТ «БМ Банк» та позивачем укладено договір № 16/98/281113/11 іпотеки, предметом якого є нежитлове приміщення в прибудові літ. Аі-1 до житлового будинку літ. А-9 у цокольному поверсі нежитлового приміщення № 70 поз. 1-5, 18-20 загальною площею 176,4 кв.м., у загальному користуванні ганок літ.а, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] . 15 листопада 2018 року між АТ «БМ-2018» та ТОВ «Фінансова компанія Ел.Ен.Груп» укладено договір №15-11/2018 про відступлення права вимоги, відповідно до якого до ТОВ «Фінансова компанія Ел.Ен.Груп» перейшло право вимоги за договором № 16/98/281113-ЮР відновлювальної кредитної лінії. Також 15.11.2018 року між АТ «БМ-2018» та ТОВ «Фінансова компанія Ел.Ен.Груп» укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 28.11.2013 року. Також, 15.11.2018 року між ТОВ «Фінансова компанія Ел.Ен.Груп» та [PERSON] укладено договір №15-11/2018 про відступлення права вимоги, відповідно до якого до [PERSON] перейшло право вимоги за договором № 16/98/281113-ЮР відновлювальної кредитної лінії. 19 листопада 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія Ел.Ен.Груп» та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 28.11.2013 року. Позивач вважає, що договір №15-11/2018 про відступлення права вимоги за кредитним договором від 15.11.2018 року та договір від 19.11.2018 року про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 28.11.2013 року суперечать чинному законодавству, оскільки клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідач [PERSON] не є фінансовою установою та не може фути фактором за договором факторингу. Враховуючи, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання, договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 28.11.2013 року також має бути визнаний недійсним. З урахуванням викладеного, позивач просить суд: -визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги за договором № 16/98/281113-ЮР відновлювальної кредитної лінії від 28.11.2013 року, укладений між ТОВ Фінансова компанія Ел.Ен.Груп» та [PERSON] 15.11.2018 року; - визнати недійсним договір про відступлення прав за договором іпотеки від 28.11.2013 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія Ел.Ен.Груп» та [PERSON] , посвідчений 19.11.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 2263; - скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо нежитлового приміщення в прибудові літ. Аі-1 до житлового будинку літ. А-9 у цокольному поверсі нежитлового приміщення № 70 поз. 1-5, 18-20 загальною площею 176,4 кв.м., у загальному користуванні ганок літ.а, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] ; реєстраційний номер 73703812101, проведеної на підставі договору про відступлення прав за договором іпотеки від 28.11.2013 року, укладеним між ТОВ «Фінансова компанія Ел.Ен.Груп» та [PERSON] , посвідченим 19.11.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В., зареєстрованим в реєстрі за № 2263. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 30 січня 2019 року відкритопровадження у вказаній цивільній справі, визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Встановлено відповідачам строк для подачі відзиву на позовну заяву. Крім того задоволено клопотання позивачки про витребування доказів. Копію ухвали отримано учасниками справи, проте докази надані не були. Ухвалою суду від 30.01.2019 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову, накладено заборону на відчуження нерухомого майна: нежитлового приміщення в прибудові літ. Аі-1 до житлового будинку літ. А-9 у цокольному поверсі нежитлового приміщення № 70 поз. 1-5, 18-20 загальною площею 176,4 кв.м., у загальному користуванні ганок літ.а, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] ; реєстраційний номер 73703812101. Заборонено вчинення реєстраційних дій щодо нерухомого майна нежитлового приміщення в прибудові літ. Аі-1 до житлового будинку літ. А-9 у цокольному поверсі нежитлового приміщення № 70 поз. 1-5, 18-20 загальною площею 176,4 кв.м., у загальному користуванні ганок літ.а, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] ; реєстраційний номер 73703812101. 01 березня 2019 року відповідач [PERSON] надав клопотання про закриття провадження у справі в зв`язку з відсутністю предмета спору. Клопотання мотивовано тим, що 27.02.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія Ел.Ен.Груп» та [PERSON] укладено договір про розірвання договору №15-11/2018 відступлення прав вимоги за договором № 16/98/281113-ЮР відновлювальної кредитної лінії від 28.11.2013 року, який укладений сторонами 15.11.2018 року. Ухвалою суду від 18 березня 2019 року закрито провадження у справі в зв`язку з відсутністю предмета спору. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 червня 2019 року ухвалу Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 березня 2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 липня 2019 року зупинено провадження у справі до вирішення питання про відвід судді в зв`язку з надходженням відповідної заяви позивача. Ухвалою суду від 08 жовтня 2019 року заяву позивача [PERSON] про відвід судді Женеску Е.В. залишено без задоволення. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2019 року відновлено провадження у справі та продовження розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачі про відкриття провадження у справі повідомлені належним чином, проте процесуальним правом на подання відзиву на позов не скористались, відзивів на позовну заяву від відповідачів на адресу суду не надійшло. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи положення ч.4 ст.10 Цивільно-процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи, ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами,утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу,та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A.v.Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2019 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступне. 28 листопада 2013 року між ПАТ «БМ Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «БМ-2018» та ТОВ «І.Г.Л.» укладено договір № 16/98/281113-ЮР відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого ТОВ «І.Г.Л.» отримав кредит у розмірі 2650000 грн. зі строком повернення до 27.11.2015 року. В забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «І.Г.Л.» за вказаним кредитним договором, між ПАТ «БМ Банк» та [PERSON] укладено договір № 16/98/281113/11 іпотеки, предметом якого є нежитлове приміщення в прибудові літ. Аі-1 до житлового будинку літ. А-9 у цокольному поверсі нежитлового приміщення № 70 поз. 1-5, 18-20 загальною площею 176,4 кв.м., у загальному користуванні ганок літ.а, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 3893. Як вбачається з позовної заяви та матеріалів справи, 15 листопада 2018 року між Акціонерним товариством «БМ-2018» та ТОВ «Фінансова компанія Ел.Ен.Груп» укладено договір №15-11/2018 про відступлення права вимоги, відповідно до якого до ТОВ «Фінансова компанія Ел.Ен.Груп» перейшло право вимоги за договором № 16/98/281113-ЮР відновлювальної кредитної лінії. Також 15.11.2018 року між АТ «БМ-2018» та ТОВ «Фінансова компанія Ел.Ен.Груп» укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 28.11.2013 року. Також, 15.11.2018 року між ТОВ «Фінансова компанія Ел.Ен.Груп» та [PERSON] укладено договір №15-11/2018 про відступлення права вимоги, відповідно до якого до [PERSON] перейшло право вимоги за договором № 16/98/281113-ЮР відновлювальної кредитної лінії. 19 листопада 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія Ел.Ен.Груп» та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 28.11.2013 року. Вказаний договір посвідчений 19.11.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л. В., зареєстрований в реєстрі за № 2263. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами Цивільного кодексу України, Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Отже, законодавством передбачений виключний перелік підстав для визнання правочину недійсним. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Згідно з абзацом 2 частини третьої статті 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до статті 23 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється: щодо інших ринків фінансових послуг - спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг. Тобто виняткове право та/або обмеження щодо надання окремих фінансових послуг визначається законами та нормативно-правовими актами державного органу, який здійснює регулювання ринків фінансових послуг. Пунктом 1 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23 листопада 2011 року №1070/2011, Нацкомфінпослуг здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством. Розпорядженням Нацкомфінпослуг від 06 лютого 2014 року №352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року №231», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 03 березня 2014 року за №342/25119, в пункті 1 визначено: віднести до фінансової послуги факторингу сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Укладений 15.11.2018 року між Акціонерним товариством «БМ-2018» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ел.Ен.Груп» договір № 15-11/18 про відступлення права вимоги за договором № 16/98/281113-ЮР відновлювальної кредитної лінії 28.11.2013 року містить умови, притаманні договору факторингу, а саме: згідно умов цього договору, Акціонерне товариство «БМ-2018» уступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ел.Ен.Груп» грошову вимогу до Товариства з обмеженою відповідальністю «І.Г.Л.» в розмірі 4743320,79 грн., а Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ел.Ен.Груп» зобов?язалось сплатити на користь Акціонерного товариства «БМ-2018» грошові кошти в розмірі 550000,00 грн. Тобто, одна сторона (новий кредитор) передала (зобов?язалась передати) грошові кошти в розпорядження другої сторони (первісний кредитор), а первісний кредитор відступив новому кредитору своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника), що відповідає поняттю договору факторингу, визначеному у статті 1077 ЦК України. При цьому згідно положень статті 1083 ЦК України, наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено догвоором факторингу. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень глави 73 ЦК. Таким чином, наступне відступлення права грошової вимоги до [PERSON] також має здійснюватись відповідно до положень глави 73 ЦК України у формі договору факторингу. Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Згідно з частиною першою статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Одним із суб`єктів правовідносин, які виникають на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) відповідно до частини третьої статті 1079 ЦК України (як і кредитодавцем у кредитному договорі згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України) може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові операції. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. З матеріалів справи вбачається, що суб`єктний склад договору відступлення права вимоги від 15.11.2018 року №15-11/2018 не відповідає вимогам статті 1079 ЦК України, зокрема, фактором за цим договором є [PERSON] , який не є фінансовою установою. За змістом ст.1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути юридична або фізична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування договору факторингу від інших подібних договорів, зокрема договору цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором, тобто особою, яка набуває статусу нового кредитора. Судовим розглядом встановлено, а відповідачами не спростовано, що [PERSON] укладав договір відступлення прав вимоги як фізична особа, не маючи статусу суб`єкта підприємницької діяльності, ліцензій та дозволів на здійснення банківської діяльності. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон) встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Зокрема, у пункті 1 частини першої статті 1 Закону визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За пунктом 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою. У частині першій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами можливе лише на користь юридичної особи чи фізичної особи-підприємця, яка є банком або іншою фінансовою установою, що наділена повноваженнями вчиняти факторингові (фінансові) операції. У даній справі право вимоги за кредитним договором та іпотечним договором перейшло до [PERSON] , тобто фізичної особи, яка не має статусу фізичної особи - підприємця та не має повноважень на здійснення фінансових операцій, як кредитора, в межах правовідносин, що виникають на підставі кредитних договорів. Необхідно звернути увагу на положення ч.1 ст.1054 ЦК України, в якій чітко зазначено, хто саме виступає на стороні кредитодавця за кредитним договором, а саме, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Вищевказаний Договір про відступлення права вимоги був посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л. В. Але, нотаріус не має правових підстав для посвідчення договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором на користь фізичної особи, оскільки стаття 1054 Цивільного кодексу України не передбачає фізичну особу на стороні кредитодавця в кредитних відносинах. Отже ні фізична особа, ні юридична особа, якщо вона не є банком або іншою фінансовою установою, не можуть бути іпотекодержателями за договором. На підставі ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з доказів, наявних в матеріалах справи, та беручи до уваги правову позицію Великої палати Верховного суду по справі №909/968/16 щодо розмежування договорів факторингу та цесії, суд вважає, що відносини, які виникли, набувають ознак факторингу. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В даному випадку підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимоги, яка встановлена ч.1 ст.203 ЦК України, а саме про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Також, згідно з п.2 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦКУ зміст правочину не може суперечити ЦКУ, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦКУ, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги та скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень, здійсненої на підставі таких договорів, підлягають задоволенню. Стосовно заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою суду від 30.01.2019 року, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Частиною 1 ст. 158 ЦПК України передбачено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Згідно положень ч. 7 тієї ж статті, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Сферою регулювання ст. 6 Конвенції є також виконання судового рішення. Зокрема Європейський суд з прав людини зазначає, що п.1 ст.6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. В рішенні Європейського суду «Горнсбі проти Греції» від 10.03.1997 (п. 40) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «суду». Враховуючи те, що наявність застосованих судом заходів забезпечення позову, зокрема, у вигляді заборони вчинення реєстраційних дій щодо нерухомого майна, фактично унеможливить своєчасне виконання рішення суду щодо скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень зазначеного нерухомого майна, здійсненої на підставі оскареного договору, суд вважає за необхідне з метою забезпечення можливості фактичного виконання прийнятого рішення також зняти застосовані заходи забезпечення позову. Враховуючи наведене,

Outcome: approved