Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

29.01.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], у якому зазначив, що 03.11.2006 року між ним та відповідачем. був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 35000 доларів США, які останній зобов'язувався повернути за першою вимогою. 03.12.2007 року вони з відповідачем за спільною згодою перевили суму боргу в Євро, визначивши розмір боргу 28000,00 Євро. Факт отримання коштів у вказаній вище сумі підтверджується розпискою, власноручно написаною відповідачем [PERSON] На вимогу позивача позичальник суму позики не повернув, тому позивач був змушений звернутися до суду із даним позовом та просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 28000,00 Євро , що за курсом, встановленим Національним банком України на 26.01.2015 року становить 495713,23 грн. 00, та 3% річних від простроченої суми за період з 18.06.2014 року по 18.02.2015 року в сумі 9914,24 грн. та судові витрати. У судовому засіданні позивач представник позивача позов підтримала, просила суд задовольнити позовні вимоги повністю. Відповідач проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні, пояснив, що дані кошти він позивачеві повернув так як пригнав йому із за кордону автомобіль та ще один автомобіль віддав особі на яку вказав позивач. Факт написання розписки підтвердив. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 "Про судові рішення по цивільній справі" від 18 грудня 2009 року, що містяться у пункті 2, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 Цивільного процесуального кодексу України вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 Цивільного процесуального кодексу України, а також правильно витлумачив ці норми. Стаття 1046 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. При розгляді справи встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне. 03.11.2006 року між позивачем та відповідачем. був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 35000 доларів США, які останній зобов'язувався повернути за першою вимогою. 03.12.2007 року вони з відповідачем за спільною згодою перевили суму боргу в Євро, визначивши розмір боргу 28000,00 Євро. На підтвердження отримання коштів позичальник власноручно написав розписку від 03.11.2006 року. 15 травня 2014 року позивач звернувся з письмовою вимого до відповідача про повернення боргу. Відповідач дану вимогу отримав, що підтвердив в судовому засіданні. Кошти на даний час [PERSON] позивачу не повернув. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідач не заперечує факту укладення договору, отримання у позику 28000,00 Євро. Відповідно до частини 1 статті 10, частини 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до частини 4 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні відповідачем не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування того, що борг він повернув, оскільки на підтвердження даних пояснень суду не надано жодних доказів. За правилами ст. 59 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановленні договором або законом. З аналізу ст.625 ЦК України вбачається, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу й три проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, то вони стягуються виключно в національній валюті Україні - гривні. Як роз»яснено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред»явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, така іноземна грошова валюта переводиться в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Визначення позивачем суми боргу у Національній валюті станом на 25.01.2015 року, а не на дату ухвалення рішення, не суперечить вище викладеним роз»ясненням, оскільки ґрунтується на праві позивача згідно із ст.11 ЦПК України та обов»язку позичальника згідно із ст.1046 ЦК України та жодним чином не порушує право відповідача, оскільки курс Євро, встановлений Національним банком України станом на 06.04.2015 року становить 2523,9097 грн. за 100 Євро, що значно перевищує визначений позивачем курс. На підставі вищевикладеного, суд, аналізуючи надані докази, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до висновку, що відповідач не виконав зобов'язань за договором позики, а тому приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню із відповідача необхідно стягнути основну суму боргу та 3% річних за період вказаний позивачем. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved