Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про припинення спільної сумісної власності та стягнення грошової компенсації. У позові вказує, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 02 липня 2002 року, зареєстрованому в реєстрі за № Д- 422, він є співвласником квартири [ADDRESS] Дана квартира належить йому та [PERSON], яка на час укладення договору носила прізвище - [PERSON]., на праві спільної сумісної власності, оскільки в договорі не визначено часток кожного із співвласників. Просить суд, припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] з моменту сплати [PERSON] на його користь 120 000,0 грн. та зобов'язати [PERSON] сплатити йому грошову компенсацію вартості його частки в спільній сумісній власності у розмірі 120 000,0 грн. У процесі розгляду справи [PERSON] збільшив розмір позовних вимог та просив суд, припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] з моменту сплати [PERSON] на його користь 225 282,75 грн. та зобов'язати [PERSON] сплатити йому грошову компенсацію вартості його частки в спільній сумісній власності у розмірі 225 282,75 грн. [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. У позові вказує, що з 05 липня 2002 року по вересень 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. За час шлюбу ними було спільно придбано транспортний засію марки CHEVROLET, модель - Аveo, 2005 року випуску, державні номерні знаки [NUMBER] який без її згоди було відчужено [PERSON] та залишено ним собі кошти від продажу даного автомобіля. Також зазначає, що до укладення шлюбу [PERSON] та нею було придбано квартиру [ADDRESS], про те [PERSON] уже майже три роки як не проживає у даній квартирі та не бере участі у сплаті вартості комунальних послуг та послуг на утримання квартири. Просить суд, стягнути з [PERSON] 1/2 від вартості проданого ним транспортного засобу - марки CHEVROLET, модель - Аveo, 2005 року випуску, державні номерні знаки [NUMBER] в розмірі 27 495,0 грн., який був куплений за час спільного проживання в шлюбі та за спільні кошти, стягнути з [PERSON] вартість комунальних послуг та послуг на утримання квартири [ADDRESS] в розмірі 3 688,95 гривень за період з 23.10.2010 року до 10.10.2013 року, стягнути судові витрати та витребувати у [PERSON] копію довідки рахунку № ААВ619251 від 20.09.2013 року, виданої ПП "Авто-Формула". Ухвалою суду від 04.12.2013 року справи за позовами [PERSON] до [PERSON] проприпинення спільної сумісної власності та стягнення грошової компенсації і [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя об'єднано в одне провадження та призначено справі єдиний номер справа№0907/2-7826/2011, провадження №2/344/4188/13. В судовому засіданні позивач та представник позивача по первісному позову, підтримали позов з підстав викладених у позовній заяві, просили суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Зустрічний позов не визнали, вважають його безпідставним, необгрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає, просили суд відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви. Представник відповідачки по первісному позову в судовому засіданні первісний позов не визнали, просили суд відмовити в його задоволенні. Зустрічний позов підтримали з підстав викладених у позовній заяві, просили суд зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи та оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 02 липня 2002 року [PERSON] та [PERSON], яка на той момент носила прізвище - [PERSON]., стали співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № Д-422. Вартість квартири за даним договором становила 45 000, 00 (сорок п'ять тисяч) грн. 00коп. В подальшому покупцями було проведено державну реєстрацію договору у встановленому законодавством порядку. Також, 02 липня 2002 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № Д - 425 договір дарування грошей, згідно якого [PERSON] (мати [PERSON].) подарувала [PERSON] тобто [PERSON], гроші в сумі 37 100 (тридцять сім тисяч сто) гривень 00 копійок на придбання квартири. Вищезазначені договори були укладені в один і той самий час і посвідчені одним і тим же нотаріусом. Іншої квартири [PERSON] з 2002 року по даний час не придбавала. Доказів, які б спростовували використання коштів, отриманих в дар [PERSON], на оплату вартості квартири за договором зареєстрованим в реєстрі за № Д-425 від 02 липня 2002 року [PERSON] та його представником не надано. Також [PERSON] не надано доказів, окрім усних пояснень, на підтвердження наявності у нього коштів для купівлі квартири 02 липня 2002 року. Тому суд приходить до висновку, що [PERSON] було сплачено 1/6 частину від вартості квартири [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу квартири від 02 липня 2002 року, зареєстрованому в реєстрі за № Д- 422, що становить 7 900 (сім тисяч дев'ятсот) гривень 00 копійок. На момент укладення договору купівлі-продажу квартири зареєстрованого в реєстрі за № Д-422 від 02 липня 2002 року діяв Цивільний кодекс Української РСР 18.07.1963р. № 1540-VI, який втратив чинність 01.01.2004 року. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003р. № 435- ІV, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Цивільного кодексу України від 16.01.2003р. № 435- ІV. Частиною 1 ст. 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. У відповідності до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Згідно ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Сторонами та їх представниками було надано суду чотири звіти про оцінку майна: квартири [ADDRESS], складеними незалежними оцінювачами. Звіт про оцінку майна від 29 жовтня 2012 року, складений суб'єктом оціночної діяльності [PERSON], та звіт про оцінку майна № 0587/0913 від 04 вересня 2013 року, складений суб'єктом оціночної діяльності [PERSON], суд не може взяти до уваги, оскільки в самих звітах зазначено про шестимісячний термін дії (використання) звітів. Ринкова вартість квартири [ADDRESS] визначена у звіті про оцінку майна № 14/10/04 від 14 квітня 2014 року суб'єкта оціночної діяльності [PERSON] становить 450 565,50 грн. (чотириста п'ятдесят тисяч п'ятсот шістдесять п'ять гривень п'ятдесят копійок). Оцінка була здійснена без виїзду до об'єкта оцінки. Оцінювач [PERSON] у звіті зазначає, що доступу для огляду об'єкта оцінки замовником не забезпечено, так як об'єкт оцінки є предметом судового спору, тому даний висновок про вартість майна виконаний виходячи з усних даних, наданих замовником. Оцінювач не несе відповідальності за недостовірність даних наданих замовником, які вплинули на результати виконаної оцінки, виходячи з принципу розумної обережності. Визначення вартості об'єкту оцінки здійснювалось суб'єктом оціночної діяльності [PERSON] шляхом порівняльного підходу. У таблиці № 2 звіту про оцінку майна № 14/10/04 від 14 квітня 2014 року зазначено аналоги ціна яких визначена в долларах США. У відповідності до ч. 1 ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. З 06 листопада 2012 року, згідно ч.8 ст. 8 Закону України «Про рекламу», інформація про ціни на товари, тарифи на послуги, наведені у рекламі, яка розміщується чи розповсюджується на території України, зазначається виключно у гривні, тому достовірність даних про ціни на аналоги зазначені у звіті про оцінку майна № 14/10/04 від 14 квітня 2014 року є сумнівною. Згідно ст. 30 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» суб'єкти оціночної діяльності мають право доступу до майна, що оцінюється, документації та іншої інформації, яка є необхідною або має суттєве значення для оцінки. У даному випадку суб'єкт оціночної діяльності [PERSON] не скористався своїм правом передбаченим законом, тому суд вважає, що без візуального обстеження об'єкта оцінка є не об'єктивною. Звіт про визначення вартості майна: квартири [ADDRESS], складений суб'єктом оціночної діяльності [PERSON] 24 квітня 2014 року. Оцінка проведена з виїздом до об'єкта оцінки та з його візуальним обстеженням, що підтверджується фотографіями наявними у звіті. Сторони не заперечували відповідність фотографій об'єкту оцінки. Вартість аналогів у звіті зазначена у грошовій одиниці України - гривні. Ринкова вартість квартири [ADDRESS], згідно звіту становить 261 142 грн. (двісті шістдесят одна тисяча сто сорок дві гривні). Питання про стягнення судових витрат [PERSON] не ставилося. З огляду на вищенаведене первісні позовні вимоги слід задовольнити частково. Що стосується зустрічного позову, то судом встановлено наступне. 05.07.2002 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], про що відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу. Рішенням Івано-Франківського міського суду від вересня 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано про що відділом РАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції в Книзі реєстрації зроблено відповідний актовий запис за № 490 про припинення шлюбу між ними. Зазначена обставина підтверджується відміткою зробленою відділом РАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції в паспорті [PERSON] За час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] 31.10.2007 року придбали рухоме майно - транспортний засію марки CHEVROLET, модель - Аveo, 2005 року випуску, державні номерні знаки [NUMBER]. Вищевказаний автомобіль перереєстрований згідно довідки рахунок № ААВ619251 від 20 вересня 2013 року, виданої ПП «Авто-Формула», на гр.. [PERSON], тобто автомобіль було продано. Дана обставина підтверджується довідкою № 933 від 01 листопада 2013 року, виданою центром надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Івано-Франківська, Тисменицького та Тлумацького районів при УДАІ УМВС в Івано-Франківській області. Станом на 08 листопада 2013 року ринкова вартість автомобіля марки CHEVROLET, модель - Аveo, 2005 року випуску складає 54 990 грн. (п'ятдесят чотири тисячі дев'ятсот дев'яносто гривень), що підтверджується довідкою про середньо-ринкову ціну автомобіля № 368 від 08 листопада 2013 року, складеною експертом -авто товарознавцем [PERSON] У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, або законом. Відповідно до вимог ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч. ч. 1, 4 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України у пунктах 23, 24 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Заява представника [PERSON] про застосування строку позовної давності не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що довіреність від 01 серпня 2009 року, посвідчена приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за № 1123, на право розпорядження спірним автомобілем була підписана одноособово [PERSON] без будь-яких застережень щодо співвласника [PERSON] Також, зазначена довіреність не підтверджує факту відчуження спірного автомобіля та отримання коштів за його відчуження, як це зазначає представник [PERSON], а тільки наділяє правом інших осіб розпоряджатися автомобілем, тому дана довіреність не може бути доказом того, що [PERSON] знала про порушення свого права ще у серпні 2009 року. Судом також не встановлено об'єктивних, чітких та несуперечливих показань свідка [PERSON], які необхідні для встановлення об'єктивної істини в справі при винесенні законного та обґрунтованого рішення. На переконання суду показання свідка є суперечливими, містять протиріччя і не дають змогу встановити зв'язок між показаннями свідка, поясненнями сторін і спірними правовідносинами, та фактично є неспроможними підтвердити чи спростувати наявні у справі письмові докази та пояснення сторін. Щодо відшкодування вартості комунальних послуг та послуг на утримання квартири, то судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 02 липня 2002 року, зареєстрованому в реєстрі за № Д- 422, [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] [PERSON] протягом трьох років як не проживає у даній квартирі та не бере участі у сплаті вартості комунальних послуг та послуг на утримання квартири. Всі витрати на утримання вказаної квартири та оплати комунальних послуг здійснюю [PERSON] Даний факт [PERSON] та його представником у судовому засіданні не заперечувався. Згідно квитанцій про оплату комунальних послуг та послуг на утримання квартири [ADDRESS], за період з 23.10.2010 року по 10.10.2013 року було сплачено 7 377,90 грн. ( сім тисяч триста сімдесят сім гривень дев'яносто копійок). Цивільним кодексом України та іншими актами цивільного законодавства не врегульовано питання щодо розподілу витрат між співвласниками на утримання майна, що перебуває у спільній сумісній власності. Тому суд вважає за необхідне застосувати аналогію закону закріплену в ч. 1 ст. 8 ЦК України та передбачає, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини. У відповідності до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Згідно з ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На підставі ст.ст.8,364,192,360,368,370,372 ЦК України, ст.ст.60,61,63,69,70,71 СК України, ст.88 ЦПК України, ст. 30 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: approved