Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

[PERSON] 16.09.2019 року звернулася до суду з даним позовом до відповідачів та, уточнивши вимоги, просить визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Вона є власником житлового будинку з допоміжними господарчими побудовами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 15.02.1991 року [NUMBER], свідоцтвом про право на спадщину від 15.02.1991 року № 259. На даний час в належному їй будинку зареєстровані її онуки [PERSON] , [PERSON] , які не проживають за місцем реєстрації 6 років та зять - [PERSON] , який не проживає за даною адресою 3 роки. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, пояснила, що [PERSON] , [PERSON] є її онуками, а [PERSON] - колишнім зятем. Вже близько 6 років [PERSON] , [PERSON] , а [PERSON] близько 3 років не мешкають в будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить їй на праві власності. З вказаного будинку вони виїхали добровільно, вивезли свої речі, перешкоди у користуванні житловим приміщенням їм не чинились. Відповідачі в судове засідання не з`явилися і не повідомили суд про причини неявки, заяви про розгляд справи без їх участі чи відзиву на позов не надали. Згідно з п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суд іншої адреси. Так, судом направлялись судові повістки за адресою місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що зареєстровані у встановленому порядку (а.с.24, 25, 26) та, які не повідомили суд іншої адреси. Крім того виклик відповідачів до суду був здійснений й через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.37-38). За вказаних обставин, відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, допитавши свідків, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що згідно з свідоцтвом про право власності від 15.02.1991 року (а.с.6) та свідоцтвом про право на спадщину від 15.02.1991 року (а.с.7), позивач [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону N475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку встановлених законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Такий захист прав може бути здійснено способами передбаченими ст.16 ЦК України. Згідно із свідоцтвами про народження серії [NUMBER] , серії [NUMBER] , серії [NUMBER] (а.с.16, 17, 18), витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с.19), [PERSON] та [PERSON] є онуками позивачки. Крім того, згідно з рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 13.09.2016 року (а.с.20), шлюб між відповідачем [PERSON] та дочкою позивачки [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) розірвано. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання особи, виданих виконавчим комітетом Новосанжарської селищної ради, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] значаться зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] (а.с.24, 25, 26). Відповідно до акту обстеження від 27.11.2018 року, складеного комісією у складі депутата селищної ради та свідків (а.с.8) [PERSON] , [PERSON] дійсно за адресою: [ADDRESS] , не проживають 6 років, колишній зять [PERSON] не проживає 3 роки. Свідки [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] , [PERSON] є онуками позивачки, а [PERSON] - колишній зять позивачки. Онуки не проживають в будинку [ADDRESS] , який належить [PERSON] , більше 6 років, а колишній зять - близько 3 років. Вони добровільно виїхали з вказаного будинку. Підстави вважати, що позивачка чинить перешкоди відповідачам у користуванні житловим приміщенням, чи існують інші поважні причини не проживання відповідачів у спірному будинку відсутні. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, які втратили право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 317, 319, 391, ч.2 ст.405 ЦК України та

Outcome: approved