Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Черкаської міської ради, третя особи: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєва Інна Юріївна, про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] помер [PERSON] , про що 31.07.2019 у Черкаському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції складено відповідний актовий запис №2157. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 21/100 частки житлового будинку [ADDRESS] . Право спадкодавця на 21/100 частку вказаного житлового будинку підтверджується договором дарування від 18.09.2000, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, довідкою №11234о від 04.03.2020, виданою КА «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації». Спадкоємцем за заповітом після померлого [PERSON] є його онук - [PERSON] (позивач). 07.07.2020 позивач подав до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвої І.Ю. заяву про прийняття спадщини. Проте, згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 27.07.2020, об`єкт нерухомого майна, а саме буд. [ADDRESS] знаходиться в процедурі поділу/розподілу, а тому видати та зареєструвати право власності за спадкоємцем не має технічної можливості. Посилаючись на положення ст.ст. 328, 1216, 1218, 1222, 1223 ЦК України, позивач просив визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , право власності на 21/200 частину домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . 25 січня 2021 ухвалою суду провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання з розгляду даної справи з повідомленням сторін. 23.02.2021 представником відповідача подано відзив на позову заяву. З даного відзиву вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає повному обсязі та просить відмовити в їх задоволенні з огляду на те, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту його прав, а також не надано доказів на підтвердження обставин викладених у позовній заяві. 13 квітня 2021 витребувано з приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвої І.Ю. належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи №3/2020 відкритої після смерті [PERSON] .. Ухвалою суду від 24 травня 2021 підготовче провадження закрито. Призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін. Протокольною ухвалою суду від 27 липня 2021 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача - адвокат Кучер Ю.В. на задоволенні позовних вимог наполягала та просила їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача - Милокостенко К.В. в судовому засіданні позовні підтримала позицію викладену у наданому відповідачем відзиві на позов. Третя особа приватний нотаріус Алєксєєва І.Ю. в судове засідання не з`явилась. Проте надала суду письмову заяву, в якій просила проводити розгляд справи без її участі. Третя особа [PERSON] також в судове засідання не з`явилась, проте надала суду письмову заяву в якій зазначила, що позовні вимоги позивача підтримує в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Просила провести розгляд справи без її участі. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , про що 31.07.2019 у Черкаському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції складено відповідний актовий запис №2157. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 21/100 частки житлового будинку [ADDRESS] . Право спадкодавця на 21/100 частку вказаного житлового будинку підтверджується договором дарування від 18.09.2000, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, довідкою №11234о від 04.03.2020, виданою КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації». Спадкоємцем за заповітом після померлого [PERSON] є його онук - [PERSON] (позивач). 07.07.2020 позивач подав до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвої І.Ю. заяву про прийняття спадщини. Проте, згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 27.07.2020, об`єкт нерухомого майна, а саме буд. [ADDRESS] знаходиться в процедурі поділу/розподілу, а тому видати та зареєструвати право власності за спадкоємцем не має технічної можливості. Зазначені обставини підтверджуються дослідженою в судовому засіданні належним чином засвідченої копії спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (а.с. 58-105). Так, відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а за ч.2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємці за заповітом мають право прийняти спадщину або не прийняти її. Позивач [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, скористався своїм право на отримання спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Натомість ч.3 ст.1296 ЦК передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до п.3.1. роз`яснень, що містяться у листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втирати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно п.23 постанови пленуму Верхового суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В пункті п.3.3. роз`яснень, що містяться у листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначає, що у випадках відсутності правовстановлюючих документів у зв`язку з їх втратою та відсутності реєстрації об`єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім`я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Судам при вирішенні справ цієї категорії необхідно згідно із нормами, що регулюють підстави виникнення права власності на нерухоме майно, та нормами щодо складу спадщини перевіряти, чи належав та на якій правовій підставі об`єкт нерухомості спадкодавцеві. Відповідно листа Міністерства юстиції України від 21 травня 2005 року, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. Як вбачається з постанови про нотаріальну відмову від 27 липня 2020 року нотаріусом відмолено у видачі позивачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину, оскільки об`єкт нерухомого (спадкового) майна, а саме будинок [ADDRESS] за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно знаходиться в процедурі поділу/розподілу, тому видати та зареєструвати право власності за спадкоємцем не має технічної можливості. Оскільки відсутність технічної можливості зареєструвати право власності на спадкове майно позбавляє позивача скористуватися його законним правом на отримання спадщини, проте в судовому засіданні судом було встановлено, що 21/200 частки будинку [ADDRESS] належали померлому [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності, на підставі договору дарування від 18.09.2000, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, довідки №11234о від 04.03.2020, виданою КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», то враховуючи викладене, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно. На підставі викладеного, ст.ст. 1216, 1218, 1222, 1223, 1233 ЦК України,

Outcome: approved