Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

27.08.2015 року позивач звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із вищезазначеною позовною заявою, мотивуючи тим, що 05.05.2014 року позивач був звільнений з ДП «Закарпатський науково-дослідницький та проектний інститут землеустрою». В наслідок затримки у виплатах, утворилась заборгованість по заробітній платі, яка станом на 01.01.2013 становила 30114,00 грн. 21.01.2013 року між [PERSON] та відповідачем було укладено угоду про реструктуризацію заборгованості по заробітній платі, однак відповідачем було виплачено лише частку заборгованості, і сума заборгованості складає 28392,83 грн. Позивач хоче стягнути із ДП «Закарпатський науково-дослідницький та проектний інститут землеустрою» середній заробіток за затримку у виплаті заробітної плати, а також компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати, у звязку з чим і звернувся до суду У судове засідання позивач не зявився, надавши суду заяву в якій вказав, що позовні вимоги підтримує та просить суд позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, не зявився, причини неявки суду не повідомив, а тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 21 січня 2013 року [PERSON] та ДП «Закарпатський науково-дослідницький та проектний інститут землеустрою» було укладено угоду про реструктуризації заборгованості по заробітній платі, згідно положень якої, відповідач і позивач домовились, що погашення заборгованості буде проводитись підприємством на умовах розстрочки її виплати протягом 18 місяців (п. 3). Згідно довідки щодо погашення заборгованості згідно реструктуризації № 700 від 12.05.2014 року заборгованість станом на 01.05.2014 року становить 28392,83 грн. Згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 31.03.2015 року по справі 308/14131/14-ц, яке ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 10.06.2015 року було залишено в силі, з ДП «Закарпатський науково-дослідницький та проектний інститут землеустрою» було стягнуто нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 січня 2013 року по 05 травня 2014 року у розмірі 28392,83 грн. Згідно постанови про відкриття провадження від 07.07.2015 року головним державним виконавцем було відкрито виконавче провадження про стягнення з відповідача на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 28392,83 грн. Оцінивши докази, зібрані та досліджені у ході судового розгляду справи, у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Оцінивши докази, зібрані та досліджені у ході судового розгляду справи, у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно із ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Така правова позиції закріплена у висновках Верховного Суду України, викладених в постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144ц13. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. На підставі п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Щодо вимоги позивача про компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати суд прийшов до наступних висновків. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги, що згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній не доказуються при розгляді інших справ, суд прийшов до переконання, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Витрати по сплаті судового збору підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved