Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 236 791,33 дол. США та 1 449 472,86 грн. за договором позики (розпискою) від 13.04.2014 року, стягнення судових витрат в розмірі 8810,00 грн, посилаючись на те, що позивачем було надано [PERSON] позику - грошові кошти в розмірі 151 650,00 доларів США, які отримано Відповідачем особисто 13 квітня 2014 року. Зазначені обставини підтверджуються доданою до заяви розпискою від 13.04.2014 року, згідно якої Відповідач позичив у Позивача 151 650,00 доларів США та зобов`язувався повернути позивачу позику у термін до 12.04.2015 року, однак до цього часу не виконав взяті на себе зобов`язання по поверненню позики. Заборгованість по позиці станом на 05.03.2018 року становить 151 650,00 доларів США, що на дату звернення до суду становить 4 024 169,84 грн. згідно офіційного курсу гривні до іноземних валют, встановленого Національним банком України станом на 05.03.2018 року. Відповідачу нараховано: 3% річних у розмірі 362 506,00 грн. за період з 05.03.2015 до 05.03.2018 (межах строку загальної позовної давності, передбаченого ст.. 257 ЦК України); пеню у розмірі 1086 966,86 грн. за період з 05.03.2017 до 05.03.2018 (в межах строку спеціальної позовної давності, передбаченої ч.2. ст. 258 ЦК України). За період з 01.03.2015 року по 28.02.2018 Відповідачу нараховано проценти за користування позиченими коштами у розмірі 85 141,33 дол. США, що на дату звернення до суду становить 2 259 302,16 грн. згідно офіційного курсу гривні до іноземних валют, встановленого НБУ станом на 05.03.2018. Оскільки всі звернення до Відповідача про повернення суми коштів виявились безрезультатними, Відповідачем не повернено позику, не сплачено процентів за користування коштами, спричинено позивачу втрати, а тому вимушений звернутись до суду за захистом порушеного права. А тому просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 236 791.33 дол. СІІІА та 1 449 472,86 грн. , а саме: суму боргу в розмірі 151 650,00 дол. США; суму процентів в розмірі 85 141,33 дол. США; пеню у розмірі 1 086 966,86 грн.; 3 % річних у розмірі 362 506,00 грн. ; судовий збір у розмірі 8 810,00 грн. 09.08.2018 року відповідач подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає, що позовна заява є необгрунтованою, без належних доказів та такою що не підлягає задоволенню. Оскільки, жодних коштів від [PERSON] коштів не отримував та розписки на підтвердження цього не писав. З урахуванням вимог закону договір позики між сторонами на суму 151 650,00 дол. США повинен бути укладений у письмовій формі. Згідно з ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, у розписці, яка долучена позивачем до матеріалів справи, підпис у останній графі не співпадає з реальним підписом [PERSON] який зазвичай відповідач проставляє на будь-яких документах, у тому числі при укладенні договорів. Відтак, в даному випадку не встановивши справжності підпису на розписці, яка на думку позивача підтверджує факт укладення договору позики та допущена до матеріалів справи, а також без встановлення належності відображеного в розписці підпису [PERSON] стверджувати про укладення сторонами договору позики є передчасним. Підпис на розписці, яка долучена позивачем до матеріалів справи на підтвердження факту укладення договору позики, виконано іншою особою, а не відповідачем, а відтак [PERSON] жодних правочинів з [PERSON] не укладав. Атому, суд не вправі стягувати кошти з відповідача на підставі правочину, який ним не вчинено. Окрім того, не можна погодитися з вимогами позивача, щодо стягнення відсотків за користування коштами за договором позики на підставі ст. 1048 ЦК України, пені та 3% річних. Згідно розписки наданої позивачем не встановлений розмір процентів, а тому їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відтак з аналізу вищенаведених норм випливає, що у межах строку користування коштами згідно договору позики до 12 квітня 2015 року боржник повинен, зокрема, повернути позикодавцеві кошти і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 12 числа кожного місяця. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку повернення коштів згідно договору. Враховуючи викладене, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за договором позики припиняється після спливу визначеного договором строку повернення коштів. Нарахування 3% річних є не вірним. Нараховувати 3% річних за прострочене користування грошовими коштами можливим лише після спливу строку повернення грошових коштів. Згідно розписки наданої [PERSON] кошти повинні бути повернуті до 12.04.2015 року, а тому нараховувати 3% річних можна лише після 12.04.2015 року. Таким чином, позивач неправомірно збільшує суму стягнення. Договором позики не встановлено розміру пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Позивач встановлює в розмірі подвійної облікової ставки НБУ посилаючись на ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22.11.1996 року. Проте, з таким висновком позивача не можливо погодитися, оскільки суб`єктами на яких поширюється дія вищенаведеного Закону України є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Згідно розписки наданої позивачем, договір позики на підставі якої було подано дану позовну заяву є укладений між фізичними особами, а тому акту цивільного законодавства який встановлює розмір пені при порушенні боржником (фізичною особою) зобов`язання не існує(а.с.38- 41). 19.11.2018 року ухвалою Івано-Франківського міського суду задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про виклик свідка [PERSON] (а.с. 63). 19.03.2019 року свідок [PERSON] подав письмові пояснення, відповідно до яких повідомив, що [PERSON] , якого він знає особисто з 2009 року, у його присутності 13.04.2014 року власноруч писав розписку про отримання коштів у [PERSON] , якого він знає особисто з 2010 року. Після написання розписки [PERSON] передав [PERSON] кошти у розмірі 151 650,00 дол. США, які він особисто отримав в руки, перерахував та запевнив [PERSON] , що позичені кошти будуть повернені рівно через рік, як і домовлено. Все це відбувалось у місті Івано-Франківську. Підписом на даній заяві засвідчує, що йому відомий зміст ст.384 КК України(а.с.78-80). 13.11.2019 року ухвалою Івано-Франківського міського суду за клопотанням представника відповідача призначено судову почеркознавчу експертизу(а.с.136). 24.12.2019 року з КНДІСЕ надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів для проведення судово-почеркознавчої експертизи та оплати [PERSON] експертного дослідження у розмірі 9 420, 00 грн.(а.с. 140-145). Представник позивача подав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав наведених у позові у позовній заяві та наданих доказів, що містяться в матеріалах справи, просив задоволити в повному обсязі(а.с.201). Відповідач, представник відповідача в судові засідання не з"явилися, 29.05.2018 року, 08.10.2019 року, 31.03.2020 року, 02.04.2021 року, та 11.08.2021 року подали клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.21, 100,156, 197-199 ). Враховуючи те, що справа перебуває на розгляді тривалий час, а саме з 07.03.2018 року, судові засідання неодноразово відкладалися з різних на те причин, а тому суд вважає за доцільне розглянути справу у відсутності сторін на підставі письмових матеріалів справи. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов договору позики (розписки) внаслідок чого [PERSON] позивається про його відновлення шляхом стягнення з боржника [PERSON] заборгованості за вказаним договором позики (розпискою). Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Судом встановлено, що 13.04.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики (розписку), відповідно до якого відповідач отримав в борг гроші в розмірі 151 650 дол. США та зобов"язався повернути в строк до 12.04.2015 року (а.с. 10). У статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання-ч.1 ст.625 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Як встановлено, боргова розписка про отримання коштів підписана власноручно відповідачем, є документом, який виданий боржником кредитору, тобто позивачу, за договором позики, що підтверджує його укладення і умови цього договору, засвідчує отримання відповідачем від позивача певної грошової суми. Зазначена правова позиція висловлена в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 707/2606/16-ц. Відповідно до ст.ст. 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач не отримував коштів від позивача, суду не надав. З матеріалів справи та поданої розписки вбачається, що строк повернення коштів був погоджений - до 12.04.2015 року. У матеріалах справи відсутні докази того, що зобов`язання було виконано чи частково, чи у повному обсязі. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Така правова позиція викладена Великою Палатою Верховного суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц. Враховуючи правову позицію, умови договору, оцінюючи подані докази в сукупності суд вважає, що позивачем надано докази, що підтверджують укладення договору позики та неналежне виконання відповідачем умов договору позики. Тому позовні вимоги про стягнення суми боргу в розмірі 151 650 доларів США, підлягають до задоволення. Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач, крім переданих відповідачу в позику 151 650 доларів США, просив стягнути на його користь проценти за користування чужими коштами в розмірі 24 577,74 доларів США на підставі частини першої статті 1048 ЦК України, 362 506,00 грн. - 3 % річних згідно із частиною другою статті 625 ЦК України, а також пеню у розмірі 1 086 966,86 грн. Предметом спірних договорів позики є іноземна валюта долари США та розмір одержання процентів його умовами не передбачено. Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч.2 ст.1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14. Однак ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. За змістом ст.1 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року (далі Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (ст.2 Закону № 679-XIV). Пунктом 1 ч.1 ст.15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення,зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку. Відповідно до ст.27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Частиною 2 ст.46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. Пунктами 6-8 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постаново юПравління НБУ від 21квітня 2016 року №277(далі Положення№ 277,чинне на момент виникнення спірних правовідносин),визначено,що облікова ставка НБУ ключова процентна ставка Національного банку, яка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці та орієнтиром вартості залучених та розміщених грошових коштів для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку. Облікова ставка встановлюється на основі комплексного аналізу та прогнозу макроекономічного, монетарного та фінансового розвитку, підготовленого Національним банком. Рішення щодо розміру облікової ставки затверджується Правлінням Національного банку України на засіданні з питань монетарної політики на підставі пропозицій Департаменту монетарної політики та економічного аналізу після обговорення на засіданні Комітету з монетарної політики. Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключнодля національної валюти України гривні. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц. Враховуючи, що ч.1 ст.1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч.1 ст.1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України гривню буде суперечити ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18. Тому правових підстав для стягнення відсотків на підставі ст.1048 ЦК України за розпискою від 13.04.2014 року у суду немає. Зазначене узгоджується з правовою позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Як встановлено, позивач здійснив розрахунок заборгованості за Договором позики від 13.04.2014 року, згідно якого сума 3% річних за користування грошовими коштами за період з 05.03.2015 року по 05.03.2018 року складає 362 506,00 грн. (а.с.11). Однак, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Такі висновки містяться, у постановах Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року № 373/2054/16 (провадження № 14 446цс18) та від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц. У зв`язку з вищевикладеним, позивач безпідставно визначає перший день нарахування 3 відсотків річних з 05.03.2015 року. Оскільки кошти не були повернуті в зазначеній у розписці строк, тому обґрунтовані є доводи позову щодо стягнення трьох відсотків річних. Отже, щодо нарахування 3% річних суд виходить з такого розрахунку: кількість днів користування коштами з 14.04.2014 року по 14.04.2017 (в межах строку позовної давності) становить 1097 днів. Загальна сума 3% річних за вказаний період становить 13 673,43 доларів США (151 650 доларів США. Х 1097 день х3:100/365), які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується вимог про стягнення з відповідача пені, суд зазначає наступне. Частиною 1 ст.546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою; правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ч.1 ст.547 ЦК України); різновидом неустойки є пеня, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 1,2 ст.549 ЦК України). Так, відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 винесеній по справі № 342/180/17. Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вищезазначеного Закону встановлено, що розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Разом з тим, цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Тобто дія вказаного Закону на спірні відносини не поширюється. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за прострочення зобов`язання за договором позики задоволенню не підлягають. Суд звертає увагу на те, що сторонами не досягнуто в договорі (розписка від 13.04.2014), домовленості з приводу розміру пені, при цьому позовна заява не містить посилань на нормативний акт, який визначає її розмір. У розрахунках позивачка посилається як на підставу нарахування пені на Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», проте, як зазначено судом, вказаний Закон не поширюється на спірні правовідносини. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається сторона, як на підставу своїх вимог підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, то з відповідача слід стягнути на користь позивача 8 810,00 грн. витрат по оплаті судового збору, що становить 1% від суми, яка підлягає до стягнення. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 527, 533, 1046, 1048, 1049 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 81, 137, 141 ЦПК України,

Outcome: approved