Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

27 вересня 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (далі ТОВ «Єврокар Україна») про визнання договору фінансового лізингу № 3405 від 31 липня 2017 року (далі - Договір), укладеного між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» недійсним та стягнення з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 18000 грн. В обгрунтування позову посилається на те, що 31 липня 2017 року вона уклала договір фінансового лізингу № 3405 з ТОВ «Єврокар Україна» про придбання транспортного засобу ВАЗ «Lada Priora 2107» вартістю 6815,93 доларів США, що складає на дату підписання договору 177555 грн. На виконання умов Договору 02.08.2017р. позивач сплатила відповідачу авансовий внесок в розмірі 18000 грн. Вважає, що Договір укладений з порушенням норм матеріального права, є нікчемним в цілому з огляду на порушення імперативних вимог щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення, одночасно вказуючи на порушення її прав споживача внаслідок несправедливості його умов, також позивач вважає, що відповідачем уклав із ним договір шляхом обману, відповідач при укладенні Договору не повідомив його про наявність у відповідної ліцензії з надання послуг та перебування на обліку у Національній комісії, що у відповідності до ч.1 ст.227 ЦК України є підставою визнання цього правочину недійсним. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та не заперечувала проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідач, про день, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в судове засідання повторно не з`явився, не скористався своїми правами щодо подання відзиву на позовну заяву, доказів на підтвердження своїх заперечень. З урахуванням викладеного, в судовому засіданні 02 квітня 2018 року ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області у відповідності із ч. 4 ст. 223, 280, 281 ЦПК України постановлено провести заочний розгляд справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 31.07.2017 року між позивачем (Лізингоодержувач) і відповідачем (Лізингодавець) був укладений договір фінансового лізингу № 3405, за умовами якого ТОВ «Єврокар Україна» зобов'язалося придбати у власність предмет лізингу у вигляді транспортного засобу Lada Priora 2107, вартістю 177555 грн., та передати його у користування позивача, яка, у свою чергу, зобов'язалась сплачувати за користування цим транспортним засобом періодичні лізингові та інші платежі згідно графіку щомісяця. Договір фінансового лізингу передбачав право позивача отримати транспортний засіб у власність за умови повної сплати вартості предмета лізингу та інших витрат (а.с. 5-11). Вказаний договір нотаріально посвідчено не було. На виконання умов зазначеного договору позивач, як Лізингоодержувач, 02.08.2017р. сплатила 18000, 00 грн. - авансовий платіж за договором фінансового лізингу №3405 (а.с. 15). Аналізуючи правомірність укладеного правочину, суд вважає за необхідне зупинитися, передусім, на наступному. Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Ці положення не суперечать також ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відповідно до якої відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору. Отже, з урахуванням того, що на договір фінансового лізингу розповсюджуються норми Цивільного кодексу, які регулюють відносини з приводу найму (оренди), то у відповідності до ст. 799 ЦК України такий договір укладається у письмовій формі, а у випадку участі в ньому фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини). Статтею 215 ЦК України також проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо). Отже, нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Як зазначено вище даний договір нотаріально не посвідчувався. Таким чином, договір фінансового лізингу предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору фізична і юридична особа, всупереч положень ст. 799 ЦК не був посвідчений нотаріально, а тому він в силу положень ст. 220 цього ж Кодексу є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеним у постановах від 16 грудня 2015р. по справі №6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16. Як було зазначено вище, згідно з приписами ст. 215 ЦК України нікчемний правочин не потребує визнання його недійсним судом. При цьому, відповідно до п. 2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" за змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину недійсним. Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності до нікчемного правочину. З вищенаведеного випливає, що з'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність та застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами по справі, недійсним, та, як наслідок, і задоволення похідної від цієї вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача коштів в розмірі 18000 грн., сплачених за нікчемним договором лізингу. При цьому, суд не вбачає необхідності надавати правову оцінку доводам позивача про наявність підстав для визнання даного договору недійсним, як оспорюваного, оскільки дані доводи не мають вирішального значення для правильного розгляду даного спору з огляду на попередні висновки суду про нікчемність договору фінансового лізингу № 3405. Визнання недійсними окремих положень договору, як оспорюваних, є недоцільною, оскільки договір вже є нікчемним і його недійсність в цілому встановлена законом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 1280 грн. 00 коп., від оплати якого позивача звільнено згідно з ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Outcome: approved