Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-23 00:00:00

14 травня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просив надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], за кордон до країн: Туреччина, Єгипет, у період з 01 вересня 2018 року по 30 листопада 2018 року, без згоди та супроводу [PERSON]. Позовна заява мотивована тим, що 22 листопада 2003 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. В період шлюбу, [INFO] у них народилась донька [PERSON]. Після чотирьох років спільного проживання шлюб між сторонами було розірвано. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу донька знаходиться на повному його утриманні, оскільки [PERSON] не бере участі в її утриманні та вихованні, про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток не піклується. Таким чином, відповідач не виконує свій батьківський обов'язок. [PERSON] зазначає, що він піклується про здоров'я та розвиток дочки та маючи намір оздоровити її, неодноразово звертався до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дочки за кордон. Проте, через ухилення від належного виконання батьківських обов'язків, між сторонами склалися такі стосунки, що [PERSON] з не зрозумілих причин відмовляється надати нотаріально посвідчену заяву про дозвіл на виїзд неповнолітньої дочки за кордон. Враховуючи вищевикладене, у [PERSON] виникла необхідність звернення до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві, пояснивши, що дочка проживає з ним та знаходиться на повному його утриманні. Разом з тим позивач уточнив прохальну частину позовної заяви, якою просив надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], за кордон до країн: Туреччина, Єгипет, у період з 01 вересня 2018 року по 30 листопада 2018 року, без згоди та супроводу [PERSON], однак в супроводі батька. Також позивач не заперечував щодо винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання призначене на 25.06.2018 р., 09.07.2018р. та 24.07.2018р. не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася завчасно та належним чином. Згідно з частиною одинадцятою статті 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Оголошення про виклик відповідача в судове засідання призначене на 24.07.2018р. було розміщено на офіційному веб-сайті судової влади України, проте відповідач в судове засідання призначене на 24.07.2018р. повторно не з'явилася. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки відповідач не з'явилася в судове засідання без повідомлення причин, хоча була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не подала до суду відзив, а позивач не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22 листопада 2003 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб у міському відділі РАГС управління юстиції Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 3133. [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 01.11.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області (а.с. 8). Як вбачається з рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 15 листопада 2007 року, справа № 2-5644/07, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 10). Дане рішення суду набуло законної сили 26.11.2007 року. Факт розірвання шлюбу між сторонами також підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 11). Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] 30 березня 2018 року було видано паспорт для виїзду за кордон (а.с. 9). Датою закінчення строку дії паспорта є 30 березня 2022 року. Отже, дочка сторін наразі володіє чинним паспортом для виїзду за кордон. Відповідно до частини другої та четвертої статті 150 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Частина перша статті 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ч.2 ст. 141 СК України). Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Згідно з частинами першою та другою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: - якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; - якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; - у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері); виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців; свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням наявності обставин визначених у пункті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, а також питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини. Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу одного з батьків на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Як вбачається зі змісту позовної заяви та пояснень позивача, у [PERSON] існують труднощі в отриманні від матері дитини дозволу на вивезення доньки за кордон. Стаття 3 Конвенції про права дитини визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до пункту 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не на постійні виїзди без згоди матері, не позбавленої батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. З урахуванням вищезазначених обставин, суд зважує на те, що позбавлення можливості неповнолітньої [PERSON] виїхати за кордон порушує її законні права та інтереси, зокрема передбачені статтею 33 Конституції України, яка визначає для громадян України вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Суд вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме на покращенню здоров'я дитини, розширенню її світогляду та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушить прав відповідача, як матері дитини, і не позбавить останню можливості брати участь у вихованні неповнолітньої дитини. Крім того, суд враховую пояснення [PERSON], надані в судовому засіданні, яка пояснила, що не спілкується зі своєю матір'ю, оскільки мати цього не бажає, а проживає з батьком та має велике бажання поїхати з батьком за кордон на відпочинок. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини п'ятої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, оскільки, у позивача є труднощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено жодних обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дочки за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог. Суд, оцінивши докази у справі, вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі батька, без згоди матері, буде відповідати інтересам дитини, яка росте та розвивається, але з обов'язковим покладенням обов'язку на батька забезпечити приїзд дитини до України, не виходячи за часовий проміжок наданого дозволу. З урахуванням вимог статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак, позивач не наполягав на відшкодуванні йому судових витрат зі сплати судового збору, суд вважає за необхідне судові витрати залишити без відшкодування. На підставі викладеного та

Outcome: approved