Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

21 лютого 2020 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, яка діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про відібрання малолітніх дітей у батьків без позбавлення їх батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини, в якій позивач просить суд: відібрати малолітнього [PERSON] , [INFO] , у батьків - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , без позбавлення їх батьківських прав строком на один рік та передати дитину органу опуки та піклування для подальшого влаштування; стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь особи чи дитячого закладу, у разі влаштування до нього дитини, аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини від заробітку (доходу) матері, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття; стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь особи чи дитячого закладу, у разі влаштування до нього дитини, аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини від заробітку (доходу) батька, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача зазначив, що на профілактичному обліку служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради перебуває малолітній - [PERSON] , [INFO] . Підставою для взяття на облік є проживання дитини у сім`ї, в якій батьки - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , ухиляються від виконання батьківських обов`язків. У грудня 2017 року до відділу служби звернулась [PERSON] , яка повідомила, що її донька [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] , не утримує його матеріально, зловживає алкоголем, вчиняє сварки. За результатами розгляду звернення було встановлено, що батьки [PERSON] та [PERSON] дійсно ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Малолітнього [PERSON] , [INFO], було взято на профілактичний облік в службі. За час перебування родини на профілактичному обліку дідусь та бабуся - [PERSON] , [PERSON] , періодично скаржились на поведінку доньки та неналежне виконання батьками обов`язків відносно дитини. Однак, всі вжиті спеціалістами відділу заходи не дали бажаного результату. У вересні 2019 року із заявою до відділу служби звернувся [PERSON] та порушив питання щодо позбавлення [PERSON] , [PERSON] батьківських прав відносно дитини - [PERSON] , [INFO], оскільки онук постійно мешкає разом із ним та знаходиться на повному його утриманні. В ході роботи спеціалістами відділу служби у справах дітей було встановлено, що відповідно до інформації наданої адміністрацією Запорізької ЗОШ №90, мати - [PERSON] , спілкується з класним керівником у телефоном режимі, відвідала свято Першого дзвоника. Літнім оздоровленням дитини займався дідусь - [PERSON] , також він відвідує батьківські збори. В ході проведення роботи встановлено, що мати дитини дійсно не проживає вдома, батько дитини [PERSON] , взагалі сином не цікавиться, не навідує його та не спілкується. Відповідно до інформації Запорізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 11.12.2019 року [PERSON] вдома не на запрошення до центру не з`являється на телефон не відповідає, Згідно висновку - необхідно вжити заходів щодо захисту прав та інтересів дитини. Згідно повідомлення КНП «ЦПМСД № 6» від 13.09.2019 № 1004/01-10 дитина [PERSON] , [INFO] , спостерігається в амбулаторії № 8 з народження, перебуває на диспансерному обліку з діагнозом: ВСД. Головний біль напруги, аденоїдні вегетації другого ступеню. На прийоми до дільничного лікаря, на вакцинацію та медичні огляди з дитиною приходить дідусь. Мати дитиною не займається. За інформацією Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП України в Запорізькій області, [PERSON] притягувалася до відповідальності за ст. 184 КУпАП. Таким чином, зазначені вище факти, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як свідоме ухилення від виконання батьками своїх обов`язків. Така їх поведінка суперечить інтересам дитини. Цей факт є грубим порушенням вимог ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.ст. 150, 155 Сімейного кодексу України.Дане питання було розглянуто на засіданні комісії із захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, де було прийняте рішення про доцільність звернення до суду з метою захисту прав та інтересів дитини. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача не з`явилась, однак до суду надала заяву в якій позовні вимоги підтримала, просила справу розглянути без її участі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі в разі неявки відповідача. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися за зареєстрованим місцем проживання, відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи за їх відсутності не подали. Треті особи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, причини не явки суду не відомі. Відповідно до ч.1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ч.3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, згідно з вимогами ст. ст. 128, 131 ЦПК України, відповідач повідомлений про час та місце слухання справи за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з`явився у судове засідання без поважних причин. Прийнявши до уваги заяву представника позивача, суд ухвалою від 06 липня 2020 року постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є: матір - [PERSON] , батько - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, Україна, актовий запис № 1232, від 04 грудня 2008 року (а.с. 4). Відповідно до довідки про міру участі матері [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] № 01-23/257 від 05.12.2019 року виданою Запорізьким навчально-виховним комплексом № 90 ЗМР, під час оздоровчої компанії 2019 року збором необхідних документів, підготовкою та відправкою дитини до оздоровчої установи займався дідусь [PERSON] - [PERSON] . На свято Першого дзвоника [PERSON] привела [PERSON] особисто. Після відпочинку дитини в оздоровчій установі у вересні поточного року мати особисто принесла до школи необхідні документи та довідки про відсутність [PERSON] на уроках з поважних причин. З класним керівником [PERSON] спілкується в телефонному режимі. На батьківські збори приходив дідусь - [PERSON] (а.с. 8). Як вбачається з повідомлення № 3158/45/03/04-2019 від 08.04.2019 року наданого Комунарським ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області [PERSON]. притягалась до адміністративної відповідальності за ст.. 184 КУпАП та за місцем мешкання порушень громадського порядку виявлено не було (а.с.9). Згідно з акту обстеження житлово-побутових умов: [ADDRESS] ,. від 07.10.2019 року, встановлено, що сім`я складається з 4 чоловік, які проживають в квартирі. Житло розміщено на 3 поверсі 5 поверхового будинку, складається з 2 кімнат, кухні, коридору, сумісного санвузлу, балкону. Є вода, газ, електропостачання. Для дитини є окрема кімната, повністю мебльована: є місце для відпочинку, постільна білизна чиста, є місце для навчання, комп`ютер та ноутбук. Є одяг та взуття, відповідно до віку та сезону. Є продукти харчування. Згідно висновку: умови проживання дитини належні. Дитина майже постійно проживає за цією адресою. Мати приходить до дитини рідко, однак, допомоги у вихованні та утриманні не надає. Батько - [PERSON] взагалі не приходить, долею дитини не цікавиться. (а.с.10). Згідно повідомлення КНП «ЦПМСД № 6» від 13.09.2019 № 1004/01-10 дитина [PERSON] , [INFO] , спостерігається в амбулаторії № 8 з народження, перебуває на диспансерному обліку з діагнозом: ВСД. Головний біль напруги, аденоїдні вегетації другого ступеню. На прийоми до дільничного лікаря, на вакцинацію та медичні огляди з дитиною приходить дідусь. Мати дитиною не займається (а.с.12). Відповідно до висновку № 05/01-32/0222 від 20.02.2020 року заступника голови РА ЗМР по Комунарському району В.І. Кузьменко про доцільність відібрання дитини у батьків без позбавлення їх батьківських прав, вважає за доцільним відібрати малолітнього [PERSON] , [INFO] , у батьків - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , без позбавлення їх батьківських прав строком на один рік (а.с.13). Суд вважає за необхідне зазначити, що всі міжнародно-правові акти щодо прав дитини будуються за принципом першочергового врахування інтересів дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, проголошено, що дитина для повної гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 9 цієї Конвенції Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції. Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Європейський суд у своєму рішенні у справі «Мамчур проти України» зазначив, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Відповідно до ст.170 Сімейного кодексу України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України№3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. Відповідно до пунктів 2-5 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Тобто у матері, батька за рішенням суду можуть бути відібрані діти, якщо батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, жорстоко поводяться з дітьми, є хронічними алкоголіками або наркоманами, експлуатують дітей, примушують жебракувати. Відібрання дітей у батьків без позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Європейський суд з прав людини у п.52 рішення у справі «Савіни проти України» зазначив, що у будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] , [PERSON] , в порушення ст.ст.150, 152, 155, 180 СК України, ухиляються від виконання обов`язків матері та батька по вихованню та утриманню своєї дитини, а тому вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та відібрати малолітнього [PERSON] , [INFO] , у матері - [PERSON] , [INFO], без позбавлення її батьківських прав, строком на один рік та у батька - [PERSON] , [INFO], без позбавлення його батьківських прав, строком на один рік. Таким чином, у відповідачів буде час та можливість проаналізувати свою поведінку стосовно своєї дитини, змінити свій спосіб життя і стати гідними батьківства особами. Крім того, відповідно до п.4 ст.170 Сімейного Кодексу України, при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на утримання дитини. У відповідності до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язок є особистим, а не солідарним. Відповідно до ст. 182 СК України, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатність чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. У той же час відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Доказів добровільного виконання відповідачами обов`язку утримувати дитину ними не надано і з матеріалів справи цього не убачається. Не надано доказів наявності у відповідачів інвалідності, їх непрацездатності, або інших обставин, які б унеможливлювали виконання ними обов`язку утримувати дітей, у т.ч. у визначеному розмірі. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів аліментів у розмірі ј частини від заробітку (доходу) матері, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду з позовною заявою та до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Також, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог судові витрати покладаються на відповідачів. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved