Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

25 червня 2018 року до Рівненського міського суду Рівненської області надійшов позов Служби в справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради до [PERSON] про позбавлення останньої батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] [INFO], та стягнення аліментів на утримання дитини. Служба в справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради на обґрунтування своїх вимог зазначає, що на обліку в службі в справах дітей з січня 2018 року перебуває малолітній [PERSON] [INFO], на підставі проживання дитини в сім'ї, де батьки або особи, що їх замінюють, ухиляються від батьківських обов'язків. [PERSON] періодично залишала сина без материнського нагляду та засобів для існування. З матір'ю проводилась профілактично-роз»снювальна робота, остання попереджалася про цивільну та адміністративну відповідальність за ухилення від виконання батьківських обов'язків, однак належних висновків [PERSON] не зробила. Батько дитини, [PERSON], вироком Здолбунівського районного суду від 12.01.2018 року у справі №562/2056/17 засуджений до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки 1 місяць та відбуває покарання в місцях позбавлення волі. Також представник позивача зазначає, що позбавлення батьківських прав не звільняє батьків від обов'язку утримувати дитину, відповідно з відповідача на утримання дитини підлягає стягненню аліменти у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму, що передбачено законом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, наполягала на тому, щоб позбавити відповідача батьківських прав відносно дитини та просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина. Висновок органу опіки та піклування №08-1051 від 20.06.2018 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] підтримала. Відповідач в судове засідання повторно не з'явилася, про час, місце та дату судового засідання повідомлена належним чином, за встановленим місцем реєстрації, відзиву у встановлений законом строк не подала. Представник позивача не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, таким чином суд проводить розгляд справи на підставі ст.280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів за згодою позивача. Заслухавши пояснення представника позивача та враховуючи наданий суду висновок органу опіки та піклування, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов'язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.4 цього Кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.12, 81 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до повторного свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого 21 березня 2018 року Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, батьком [PERSON] [INFO], зазначено [PERSON], матір'ю [PERSON]. Відповідно до наказу №7-осн від 18.01.2018 року [PERSON] [INFO] взятий на облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах у зв'язку з проживанням в сім'ї, де батьки або особи, що їх заміняють , ухиляються від виконання батьківських обов'язків. Відповідач [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з батьком малолітнього [PERSON] - [PERSON], відповідно до свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] виданого 02 грудня 2011 року, відділом державної реєстрації цивільного стану Рівненського міського управління юстиції. Відповідно до письмового пояснення [PERSON] від 29.03.2017 року, відповідач зазначала, що спілкувалась та гуляла з сином, який тимчасово перебуває в бабусі. 29.03.2017 року з [PERSON] проведено профілактичну роботу під розписку. (а.с.11) Відповідно до письмових пояснень від 03.11.2017 року, [PERSON] зазначає, що малолітній син [PERSON] проживає з її батьками в [ADDRESS]. Зазначає, що має бажання влаштувати дитиниу до КЗ «Обласний навчально-реабілітаційний центр» , оскільки не має змоги доглядати за сином, а має намір влаштуватися на роботу. Відповідно до письмової заяви [PERSON], адресованої начальнику служби по справам дітей Міщені А., остання зазначила, що є прабабусею малолітнього [PERSON] Також зі змісту заяви слідує, що батько малолітнього знаходиться в місцях позбавлення волі, матір малолітнього залишила дитину без засобів для існування, та її місце перебування не відомо. Змоги займатися вихованням дитини не має, у зв'язку із станом здоров'я, тому просить вжити заходів для подальшого влаштування дитини. (а.с. 14) З акту обстеження умов проживання (а.с.16) слідує наступне. За адресою [ADDRESS], проживають [PERSON] та [PERSON], які є пенсіонерами, правнук [PERSON] [INFO]. Родина на даний час може утримувати дитину матеріального, але нагальним є питання виховання [PERSON] та підготовка його до школи. Факт неналежного виховання та свідомого нехтування інтересами малолітнього сина відповідачем [PERSON] підтверджується також листом начальнику служби у справах дітей А.Міщені від 13.02.2018 року, адресований Рівненським міським центром соціальних служб для сім'ї , дітей та молоді виконавчого комітету Рівненської міської ради (а.с.17). Судом досліджено копію заяви батька дитини [PERSON], який надав згоду [PERSON] супроводжувати її правнука [PERSON] та брати участь у засіданні психологічно-медико-педагогічної консультації у м.Рівне. (а.с.18) Судом досліджено також надані позивачем документи, про розумовий розвиток та психологічний стан дитини (а.с.19,20,21,22,23), які свідчать про те, що дитині приділялося належної уваги по вихованню та розвитку. Відповідно до ч.11 ст.18 Конвенції ООН батьки несуть відповідальність за виховання і розвиток дитини. Ст.9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією ООН про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). Ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною, по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Відповідно до ст.164 СК України підставою для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків від виконання ними своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30.03.2007 року таке ухилення має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку батьків, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Ухилення від виконання юридичного обов'язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Враховуючи положення п.8 ст.7 СК України, у відповідності до якого регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим з урахуванням інтересів дитини, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, і питання про його застосування може бути вирішене судом після повного й всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи й характеру ставлення батьків до дитини, оскільки позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, яке надасть їй полегшення, тому необхідно оцінити позитивний результату доля дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав, не дасть дитині полегшення. Оскільки згідно чинного законодавства України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати її, батьки зобов'язані надавати дитині належне батьківське виховання, оскільки право на виховання - є одним із основних прав дитини, якщо ж батьки не виконують свої функції, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, це є підставами для позбавлення їх батьківських прав. Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо, зокрема позбавлення батьківських прав, обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Тобто висновок органу опіки і піклування в будь-якому разі не повинен носити формальний і однобічний характер, оскільки вирішуються питання про права та обов'язки батька і дитини. Позивачем доведено обставини стосовно свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків. Відповідач не виконує свої батьківські обов'язки, уваги дитині не приділяє протягом останніх декількох років. Жодних активних дій на підтвердження своїх намірів приймати участь в житті дитини відповідач не вчинила, активна дієва позиція у відповідача відсутня, що підтверджується наданими суду доказами. Суд дійшов висновку про те, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків щодо сина: не цікавиться його життям, навчанням, розвитком та здоров'ям, не надає матеріального утримання. Дитина перебуває на обліку в службі в справах дітей Рівненського міськвиконкому з січня 2018 року. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, свідомо нехтує ними, що підтверджується належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи. Оцінюючи дослiдженi по справi докази в їх сукупності, суд вважає, що [PERSON] вiдповiдно до вимог ст.164 Сiмейного кодексу України, повинна бути позбавлена батьківських прав щодо малолітнього сина, оскільки судом встановлено, що вона, маючи юридичну і фактичну можливість до вчинення дій, які становлять зміст батьківського обов'язку, свідомо ухиляється від їх виконання. У зв'язку з цим позбавлення батьківських прав відносно її сина призведе до позитивного результату у його долі, забезпечить захист його прав та інтересів. Також слід звернути увагу відповідача, що відповідно ст.169 СК України, особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення. Розглядаючи такі справи, суди зобов'язані перевіряти, наскільки змінилися поведінка особи та обставини, що були підставою для позбавлення її батьківських прав. При вирішенні питання про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з них та інших осіб, із якими проживає дитина, враховує її інтереси, а також думку дитини, якщо вона її може висловити. За змістом ч.4 ст.169 СК України поновлення в батьківських правах можливе лише за умови, що батьки істотно змінили в кращий бік поведінку, спосіб життя і (або) ставлення до виховання дитини. Зміни в способі життя батьків, їхнє ставлення до дитини не можуть відбутися швидко, для цього необхідний значний період часу. При цьому, недостатньо одних намірів батьків змінити свою поведінку, необхідно, щоб їх спосіб життя дійсно змінився настільки, що ніяких небезпек і загроз життю і здоров'ю дитини більше не буде, а батьки в змозі належним чином виховувати дитину і захищати її права і інтереси. Поновлення батьківських прав і повернення дитини батькам допускається тільки в тому випадку, якщо це відповідає інтересам дитини. Якщо поновлення в батьківських правах суперечить інтересам дитини, то суд має право з урахуванням думки дитини відмовити в задоволенні позову батьків про поновлення в батьківських правах. Суд зобов'язаний з'ясувати думку дитини з приводу можливості поновлення батьківських прав і повернення її батькам. Причому мотиви незгоди дитини на поновлення в батьківських правах значення не мають. Але при цьому суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст.171 СК України). Отже, за наявності підстав у майбутньому, відповідач має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. З приводу позовної вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини на її користь на особистий рахунок дитини відкритий у відділенні Державного ощадного банку України, суд зазначає , що дана вимога є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно положень ч.ч. 2, 3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Статтею 181 Сімейного кодексу України визначено способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Оскільки з відповідача на користь дитини підлягають стягненню аліменти, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Стаття 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі норм Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 1409,60 грн.

Outcome: approved