Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

30 листопада 2018 року позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], в якому просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 9 серпня 2008 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей - синів [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які проживають разом з позивачем, знаходяться на її утриманні та вихованні. Добровільної угоди про сплату аліментів на утримання неповнолітніх дітей між сторонами не досягнуто, що і стало приводом для звернення до суду із вказаним позовом. Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з'явилася, повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи. В поданій до суду заяві позов підтримала, вимоги просила задовольнити, а справу розглядати без її участі. Відповідач [PERSON] в поданій до суду заяві позов визнав, просив розгляд справи проводити без його участі. За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем (частина 3 статті 200 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстровано 09 серпня 2008 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції в Житомирській області за актовим записом № 276 (а.с.3). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.4, 5). Конституцією України визначено основні права й обов'язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з ч.2 ст.51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положенням ч.1 ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу Укрїани мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено статтею 180 Сімейного кодексу України. Частиною 3 ст.181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 згаданої статті визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. В силу п.1 ч.1 ст.430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Суд з урахування досліджених доказів вважає, що розмір аліментів, який повинен стягуватись з відповідача на утримання дітей повинен становити 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позов про стягнення аліментів на утримання дітей підлягає задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі ст.ст. 180-182, 184, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved