Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про звільнення майна з-під арешту, в якому просить суд: - припинити (зняти) обтяження з майна - квартири [ADDRESS] , накладене на підставі постанови Державної виконавчої служби у Дзержинському районі міста Харкова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА № 052762 від 27.11.2006 року, реєстраційний номер обтяження 4253118. Позов обґрунтований тим, що під час оформлення спадкових прав на частину квартири [ADDRESS] , яка увійшла до складу спадщини після смерті [PERSON] , позивачу стало відомо про те, що на вказану квартиру накладене обтяження у виді арешту нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 4253118), на підставі постанови Державної виконавчої служби у Дзержинському районі м. Харкова, АА №052762 від 27.11.2006 року, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Посилаючись на те, що виконавче провадження в рамках, та на забезпечення виконання якого був накладений арешт на вищевказане нерухоме майно, завершене, а видача свідоцтва про право на спадщину на майно затримується до зняття такого арешту, наполягав на задоволенні позовних вимог. Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явились. Позивачем до суду подана заява про розгляд справи без його участі. Від відповідачки до суду надійшла заява про визнання позову та подальший розгляд справи за її відсутності, в якій зазначено про те, що вона є особою, в інтересах якої було накладене спірне обтяження в рамках виконавчого провадження про стягнення на її користь аліментів, яке є давно завершеним. Зазначила, що з позовними вимогами ознайомлена, визнає їх у повному обсязі, та вважає, що вони підлягають задоволенню, оскільки спрямовані на захист цивільних прав позивача. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Шевченківського ВДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про місце, дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення судового засідання, чи будь-яких заяв щодо продовження процесуальних строків з підстав, встановлених Законом № 731-IX, або заяв про поновлення або продовження процесуальних строків, встановлених нормами ЦПК України, у зв`язку із їх пропуском з поважних причин, та таких, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, або з причин неможливості вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк, що зумовлено обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, - від учасників справи до суду також не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним докази. Згідно із свідоцтвом про право власності на житло, реєстраційний № [NUMBER] від 17 листопада 1998 року, виданим Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, посвідчено, що квартира яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві спільної сумісної власності гр. [PERSON] , та членам її сім`ї [PERSON] . Квартира приватизована згідно ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 49,5 кв.м. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 17 листопада 1998 р. №37673 (а.с. 21). Згідно із свідоцтвом про смерть, серія: [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у м. Харків (а.с. 9). Як вбачається з відомостей інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, № 219374739 від 06.08.2020 року, отриманої на запит Десятої харківської державної нотаріальної контори, містяться відомості про те, що на підставі постанови Державної виконавчої служби у Дзержинському районі м. Харкова, АА №052762 від 27.11.2006 року, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, на квартиру за адресою: [ADDRESS] , власником якої зазначений - [PERSON] , накладене обтяження у виді арешту нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 4253118) (а.с. 10, 10 з.б.). Згідно із наданим на запит позивача [PERSON] від 26 червня 2020 року, повідомлення Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), від 15 липня 2020 року №87514, повідомлено про те, що згідно перевірки даних Автоматизованої системи виконавчого провадження, встановлено, що на виконання Відділу 20 червня 2003 року надійшов виконавчий лист №А-202/1994 виданий 11 жовтня 1994 року Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] , та виконавче провадження має статус - завершено. Станом на 15 липня 2020 року, вказані виконавчі документи на виконанні Відділу не перебувають. Також зазначено про те, що виходячи зі змісту ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», правом зняти арешт за виконавчим провадженням, яке не перебуває на виконанні відділу або відомості щодо якого відсутні у Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень та АСВП, державний виконавець не наділений, та роз`яснено про право на звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту (а.с. 11-13). Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вищевказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачкою не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачкою позову суд не вбачає. У зв`язку із наведеним, суд відповідно до ст. 82 ЦПК України, визнає вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Так, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачкою до суду подана заява про визнання позову, в якій зазначено про те, що вона з позовними вимогами ознайомлена, визнає їх у повному обсязі, та вважає, що вони підлягають задоволенню. Суд приймає до уваги таку заяву відповідачки у зв`язку із наявністю для того законних підстав. Відповідно до Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (Постанова № 5) від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно частини 1 статті 5 даного Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Відповідно до статті 10 цього Закону заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Відповідно до частини п. 6 ч. 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець підчас здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Відповідно до ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, субєкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у звязку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч. 5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження»). За ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 2 ст. 16 цього Кодексу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження", у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Згідно положень ч.ч. 1,2 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Згідно ч. 3 означеної статті, арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Таким чином, аналіз наведених норм свідчить, що застосування процедури арешту майна покликане на забезпечення реального виконання виконавчого документа. Тобто, існування арешту накладеного державним виконавцем дозволяє йому ефективно здійснювати дії щодо реального виконання виконавчих листів та інших виконавчих документів, упереджує недобросовісну поведінку боржника щодо уникнення сплати ним свого боргу шляхом реалізації або переоформлення належного йому майна. При цьому існування арешту майна, накладеного державним виконавцем має чітко окреслені граничні строки з прийняття відповідної постанови про накладення арешту до завершення виконавчого провадження. Як вбачається з матеріалів справи, виконавче провадження на забезпечення та в межах виконання якого був накладений арешт на вищевказане нерухоме майно, - є завершеним, тобто відсутнє виконавче провадження, на забезпечення виконання, та в межах якого, було б можливе звернення стягнення на майно боржника. Разом з тим, встановлені обставини справи свідчать про відсутність жодних правових підстав для збереження накладеного арешту на вищевказане майно, та його існування порушує право позивача на розпорядження таким майном як власником. У зв`язку із наведеним, враховуючи також визнання позову особою, в інтересах якої був накладений такий арешт, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, за якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов судом задоволений у повному обсязі, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати зі сплати судового збору у сумі - 840,80 грн. (а.с. 50).

Outcome: approved