Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до [PERSON] (далі - Відповідач), третя особа Суворовський РВ у місті Одеса ГУ ДМС України в Одеській області з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням за наступних обставин. Позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 березня 1994 року та на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25 червня 1996 року. 17 травня 2006 року зазначена квартиру Позивачем було подаровано Відповідачу. 27 лютого 2009 року Відповідач зареєструвалася у квартирі як її власник. 11 листопада 2011 року рішенням Суворовського районного суду міста Одеса за позовом Позивача: визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 17 травня 2006 року та зобов'язано Відповідача повернути квартиру Позивачу та виселитися з неї, а Позивача вселити. Станом 01 січня 2013 року судове рішення виконано у повному обсязі: Позивач вселився до квартири та проживає у ній, поновив документи про право власності на приміщення; Відповідач на виконання судового рішення повернула Позивачу приміщення квартири [ADDRESS] та виселилася з нього. При цьому Відповідач не знялася із реєстрації у вказаній квартирі. Добровільно подати заяву до паспортного відділу міліції про зняття з реєстрації відмовляється. Збереження реєстрації Відповідача у квартирі [ADDRESS], порушує право Позивача вільного користування та розпорядження помешканням, змушує його нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг за зареєстрованого Відповідача. За викладених обставин Позивач просить визнати Відповідача особою, яка втратила право користування жилим приміщенням та скасувати реєстрацію Відповідача за місцем проживання. Позивач надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю. Відповідач до суду не з'явилася, місце знаходження її невідомо. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Встановлено, що Позивач є власником квартири [ADDRESS], яка складається з 1-ї кімнати жилою площею 20,84 кв.м, загальною площею 38,33 кв.м, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 березня 1994 року та на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25 червня 1996 року (а.с. 10-13). 17 травня 2006 року зазначена квартиру Позивачем було подаровано Відповідачу. 27 лютого 2009 року Відповідач зареєструвалася у квартирі як її власник згідно довідки про склад сімї та реєстрації (а.с.14). 11 листопада 2011 року рішенням Суворовського районного суду міста Одеса по справі № 2-3985 за позовом Позивача: визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 17 травня 2006 року та зобов'язано Відповідача повернути квартиру Позивачу та виселитися з неї, а Позивача вселити (а.с.5-8). Станом 01 січня 2013 року судове рішення виконано у повному обсязі: Позивач вселився до квартири та проживає у ній, поновив документи про право власності на приміщення; Відповідач на виконання судового рішення повернула Позивачу приміщення квартири [ADDRESS] та виселилася з нього. Згідно ст.47ч.З Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст.391 ЦК Украни власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, що не пов'язано із позбавленням володіння. За ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсний з моменту його вчинення. Відповідно до ч.3ст.216 ЦКУ правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих вид недійсних правочинів. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до, суду захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтерес Відновлення становища, яке існувало до порушення - є одним із способ захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий дім, квартира, інше приміщення, придатне для проживання у ньому (гуртожиток, готель та ін.) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" - громадянин України, а також іноземець чи особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язанні протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Таким чином, судом встановлено факт не проживання Відповідача в квартирі Позивача. Суд вважає, що реєстрація Відповідача в квартирі Позивача порушує права останнього як власника у володінні, користуванні та розпорядженні своєю власністю, а тому слід визнати Відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved