Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє від свого імені і від імені неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], за участю третіх осіб: Львівського комунального підприємства «Вулецьке», Квартирно експлуатаційного відділі м.Львова Міністерства оборони України, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання незаконним та скасування свідоцтво про право власності № 01211 від 12.02.2013 року, видане Квартирно експлуатаційним відділом м. Львова на квартиру № 40 в будинку № 39 «а» на вул. Куликівській у м. Львові та скасування його державно реєстрації; про визнання незаконним договір купівлі-продажу квартири № 40 на вул. Куликівській, 39 «а» від 02.12.2015 року № 664 посвідчений приватним нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] та скасування його державної реєстрації. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до рішення начальника Львівського гарнізону (документи від 22.03.1988 року та від 31.03.1989 року) [PERSON] на сімю з пяти осіб (він, жінка, син, дочка, внучка) була надана квартира № 40 в будинку № 39 а на вул. Куликівський у м. Львові. З цього часу позивачі вселилися у вказану квартиру, утримують її, оплачують комунальні послуги та постійно у ній проживають понад двадцять пять років, іншого житла не мають. У квартирі також проживають троє неповнолітніх дітей [PERSON], яка відповідно до посвідчення від 11.02.2000 року Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради має статус багатодітної матері. Факт постійного проживання у цій квартирі позивачі підтверджують довідками Квартирно експлуатаційного відділу будинкоуправління № 4, договорами про надання комунальних послуг, квитанціями про оплату комунальних послуг та актами. Однак зі слів невідомої особи, їм стало відомо, що відповідно до договору купівлі продажу від 02.12.2015 року [PERSON] є власником їх квартири, а згідно з інформаційної довідки, що продавцем квартири є [PERSON], який 07.11.2015 року зареєстрував право власності на вказану квартиру відповідно до свідоцтва про право власності від 12.02.2013 року, виданого Квартирно експлуатаційним відділом м. Львова. Однак [PERSON] ніколи не проживав та не був зареєстрований у квартирі № 40 на вул. Куликівській, 39 «а», тому він не мав права на приватизацію спірної квартири, в тому числі і до її відчуження. Вважають, що свідоцтво про право власності від 12.02.2013 року на квартиру № 40 на вул. Куликівській, 39 «а» видане [PERSON] є незаконним та підлягає скасуванню, а відтак підлягає визнанню незаконним договір купівлі продажу квартири № 40 на вул. Куликівській, 39 «а» від 02.12.2015 року № 664 посвідчений приватним нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], а їх додержавна реєстрація до скасування, а тому для захисту свого права та інтересу змушені звернутись до суду. Просять позов задовольнити. Представник позивачів у судове засіданні не зявився, однак подав заяву 03.05.2017р., з якої видно, що вона просить справу заслухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечив повністю, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення, посилаючись на докази, які містяться в матеріалах справи та з підстав, які зазначені в письмовому запереченні, який містяться в матеріалах справи. Зокрема вказує, що позивачі є неналежними, оскільки не є власниками спірного майна, а тому їх права не порушуються та те, що [PERSON] будучи належним володільцем продав належну йому квартиру № 40 в будинку № 39 «а» на вул. Куликівській у м. Львові [PERSON]. Просить у позові відмовити. Відповідач [PERSON] та представники третіх осіб Львівського комунального підприємства «Вулецьке», Квартирно експлуатаційного відділі м.Львова Міністерства оборони України, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» у судове засідання не зявилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомленні про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Третя особа- приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилася, подала інформаційний лист 17.10.2016 року, з якого видно, що вона просить справу заслухати у її відсутності, та зазначила, що порушень при укладенні договору купівлі-продажу квартири допущено не було, договір посвідчений згідно вимог чинного законодавства України, а тому суд вважає, що справу слід слухати у її відсутності, на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивачі вселилися та проживають на законних правових підставах у квартирі № 40 в будинку № 39 «а» на вул. Куликівській у м. Львові відповідно до рішення начальника Львівського гарнізону від за [PERSON] на сімю з пяти осіб (він, жінка, син, дочка, внучка), утримують її, оплачують комунальні послуги, по яких заборгованості не мають та постійно у ній проживають понад двадцять пять років, іншого житла не мають, що підтверджується доказами, а саме: довідкою від 22.03.1988 року, листом від 31.03.1989 року(а.с.10); довідкою від 24.07.2015 року Будинкоуправління №4(Липники) КЕВ Міністерства оборони України(а.с.11); актом від 23.07.2015 року(а.с.12); типовим договором від 01.10.2015 року (а.с.13-16); актом ЛМКП «Львівводоканал» реєстрації лічильників(а.с.17); довідкою №08-424 від 24.07.2015 року ЛМКП «Львівводоканал» та довідкою від 27.05.2017 року ПАТ «Львівобленерго»(а.с.18); розрахунком ЛКП «Вулецьке» (а.с.25). Згідно рішення №651 Львівської міської ради від 08.07.2011 року «Про затвердження переліку обєктів житлового фонду та інженерного забезпечення квартирноексплуатаційного відділу м.Львова військ Західного оперативного командування, які приймаються у власність територіальної громади м.Львова затверджено перелік обєктів, які приймаються у комунальну власність , зокрема будинок №39а на вул. Куликівській у м. Львові(а.с.27-35) Відповідно до ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений в праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються з порушенням прав інших громадян чи прав державних і громадських організацій. Згідно ст.58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР. Відповідно до\~ст. 127 ЖК Української РСР, п. 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від З червня 1986 року № 208 (далі - Примірне положення) гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. \~\~Згідно з ч. 2 ст.\~128, ст.\~129 ЖК Української РСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку. Статтею 47 Конституції України\~закріплено право кожного на житло. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини право на повагу до свого житла охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Як вбачається із копії свідоцтва(а.с.7), що [PERSON] же отримав право власності на спірну квартиру на підставі даного свідоцтва про право власності №01211, виданого квартино-експлуатаційним відділом м.Львова від 12 лютого 2013 року. В свою чергу [PERSON] отримав спірну квартиру у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.12.2015 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №664. Як вбачається із відповіді Департаменту житлового господарства та інфраструктури ЛМР від 10.11.2016 року №2501-4354, що ордер на квартиру № 40 в будинку № 39 «а» на вул. Куликівській у м. Львові [PERSON] не видавався. Із відповідей КЕВ м.Львова від 06.12.2016 року №5440 на виконання ухвали суду від 18.11.2016 року та від 17.11.2016 року №5177 на запит адвоката [PERSON] видно, що у списках військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов та перебувають на квартирному обліку у Львівському гарнізоні, черговик [PERSON] не перебував. Рішення про виділення гр. [PERSON] квартири №40 у будинку № 39 «а» на вул. Куликівській у м. Львові КЕВ м.Львова не приймалося документи на оформлення та видачу йому ордеру на дану квартиру до Львівської міської ради не надавалися. [PERSON] не звертався в КЕВ м.Львова із заявою керівника органу приватизації про передачу у власність квартири №40 у будинку № 39 «а» на вул. Куликівській у м. Львові, у звязку з чим документи, які згідно п.18 Положення про порядок передачі квартир, жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №396 від 16.12.2009 року, подаються громадянином до органу приватизації. В КЕВ м.Львова відсутні. КЕВ м.Львова, як орган приватизації, не оформляв свідоцтва про право власності на квартиру №40 у будинку № 39 «а» на вул. Куликівській у м. Львові гр. [PERSON] Розпорядження щодо надання гр. [PERSON] В,С, дозволу на приватизацію квартири №40 у будинку № 39 «а» на вул. Куликівській у м. Львові КЕВ м.Львова, як органом приватизації, не видавалось. Як вбачається із відповіді №3796 від 07.12.2016 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», що в матеріалах інвентаризаційної справи відсутнє замовлення(договір) на виготовлення технічної документації від [PERSON]. Згідно довідки з місця проживання про склад сімї і прописки №4389 від 03.11.2016 року в виданої ЛКП «Під голоском 410», що [PERSON] з 12.08.2003 року проживає та зареєстрований за адресою: [INFO]. За таких обставин, суд приходить до висновку, що будь-якого свідоцтва право власності на спірну квартиру №40 у будинку № 39 «а» на вул. Куликівській у м. Львові [PERSON] не отримував, отже право власності на спірну квартиру не набув і тому ніяких підстав для її відчуження не мав. З приводу чого Франківським ВП ГУНП у Львівській області провадиться досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016140080000557 від 26.02.2016 року, з приводу шахрайських дій невідомих осіб, які заволоділи квартирою №40 у будинку № 39 «а» на вул. Куликівській у м. Львові, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України(а.с.71). Статтею 11 ЦК України передбачені підстави для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема вони виникають з договорів та інших правочинів, а також з актів цивільного законодавства України та актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування у випадку передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Закону, а згідно ч. 1 ст. 203 правочин не може суперечити законодавству. У відповідності до ст.215 ЦК України за рішенням суду правочин може бути визнаний недійсним. Згідно ст.216 ч.1 ЦК України\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. За ч.1 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. У п.18\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"\~зазначається, що при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК). У ст.236 ч.1 ЦК України зазначається, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ст.216 ч.5 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Згідно з Постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. В силу ч.1 ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу, належить власникові товару. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Разом з тим, відповідно до\~ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване у нього. При цьому, згідно зі змістом п. 3 ч. 1\~ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, позивачі правомірно займають виділене їм спірне приміщення, а відповідач [PERSON] право власності на спірну квартиру не набув і тому ніяких підстав для її відчуження не мав відповідачу [PERSON]. При цьому, суд вважає, що відповідачів та представника відповідача [PERSON] заперечення по даній справі є необґрунтовані, оскільки вони не надали належних, достатніх та допустимих доказів на спростування позову, тому суд діє в такому випадку відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушували право, визнання правочину недійсним, примусового виконання обовязку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення та відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, приймаючи до уваги пояснення учасників процесу, наданих в судовому засіданні доказів, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved