Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

18.06.2019 року [PERSON] , яка по довіреності від 13 травня 2019 року, зареєстрованої в реєстрі за №64, представляє інтереси [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування та повернення сторін до первісного стану. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [PERSON] є людиною похилого віку, та інвалідом першої групи, не здатна до самообслуговування і потребує постійного стороннього догляду довічно. Тривалий час вона знаходилась на утриманні своєї дочки [PERSON] , яка і на даний час продовжує за нею доглядати, а відповідач є її сином, який був зареєстрований та проживав разом зі своєю співмешканкою в будинку позивача, що розташований в [ADDRESS] і мав намір після одруження в подальшоту проживати разом із дружиною в зазначеному будинку , та переконував її, що коли стане його власником, то тоді до смерті буде доглядати за нею. [PERSON] будучи впевнена в тому, що відповідач дійсно бере на себе зобов`язання по догляду за нею, то вона 13 квітня 2017 року подарувала йому вищевказаний житловий будинок, земельну ділянку площею 0.2500 гектарів, кадастровий номер 0525086400:01:003:0004, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та земельну ділянку площею 0,1120 гектарів, кадастровий номер 0525086400:01:003:0005, для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Вказані договори дарування було посвідчено приватним нотаріусом Чечельницького районного нотаріального округу Вінницької області Мілько А.М. та зареєстровано в реєстрі за №857, №858 та №859 . Зазначає, що в той же день за відповідачем було зареєстровано право власності на вищевказаний будинок та земельні ділянки, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Проте, вказує, що [PERSON] вважала, що 13 квітня 2017 року між нею та відповідачем були укладені договори довічного утримання, тобто вони не відповідали її внутрішній волі, так як вона добросовісно помилялася щодо форми договору та щодо обставин, які мають значення, а саме: щодо природи договорів, прав та обов`язків її та відповідача, оскільки мала на меті укласти саме договір довічного утримання, унаслідок чого вважає що спірні договори дарування слід визнати недійсними. Тому, підтримуючи вищевикладене, просить визнати недійсними договора дарування: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , від 13 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Чечельницького районного нотаріального округу Вінницької області Мілько А.М., і зареєстрований в реєстрі №857; земельної ділянки площею 0.2500 гектарів, кадастровий номер 0525086400:01:003:0004, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , від 13 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Чечельницького районного нотаріального округу Вінницької області Мілько А.М., і зареєстрований в реєстрі №858 та земельної ділянки площею 0,1120 гектарів, кадастровий номер 0525086400:01:003:0005, для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] , від 13 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Чечельницького районного нотаріального округу Вінницької області Мілько А.М., і зареєстрований в реєстрі №859, та застосувати наслідки недійсності правочинів у вигляді відновлення майнових прав позивача. Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні просять позовні вимоги задоволити в повному обсязі, з підстав викладених у позові. Проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач в судові засідання призначені на 24 липня 2019 року, 29 липня 2019 року, 04 вересня 2019 року та 24 вересня 2019 року не з`явився, хоча про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. На підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), тому зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача та її представників [PERSON] та [PERSON] , вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, приходить до висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, не суперечать законодавству, та підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Судом установлено, що 13 квітня 2017 року між позивачем та відповідачем були укладені договори дарування: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки площею 0.2500 гектарів, кадастровий номер 0525086400:01:003:0004, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1120 гектарів, кадастровий номер 0525086400:01:003:0005, для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями відповідних договорів наданих до матеріалів справи. Вказані договори було посвідчено приватним нотаріусом Чечельницького районного нотаріального округу Вінницької області Мілько А.М. та зареєстровано в реєстрі за №857, №858 та №859 . Також судом установлено, що в той же день за відповідачем було зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, та земельні дялянки, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. В свою чергу, позивач при зверненні до суду не погоджується із вищенаведеним, посилаючись на те, що вона вважала, що 13 квітня 2017 року між нею та відповідачем були укладені договори довічного утримання, оскільки будь-якого іншого правочину щодо свого єдиного житла та земельних ділянок вона не мала наміру укладати. Також, помилялася щодо обставин, які мають значення, а саме: щодо природи договорів, прав та обов`язків його та відповідача, оскільки мала на меті укласти саме договір довічного утримання, унаслідок чого спірні договори дарування вважає недійсними. Суд, погоджується із доводами позивача, та приходить до наступного висновку. Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Нормами ст. ст. 626, 627 ЦК України, встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Водночас, за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 328 ЦК України чітко прописує, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225ЦК України тощо). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, за змістом статей 203, 217 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Верховний Суд у Постанові від 25.02.2019 року по справі № 750/1606/17 дійшов правового висновку, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. За таких обставин, суд вважає, що позивачем та її представником доведено суду всі наявні обставини, сукупність яких є підставою для визнання договорів дарування недійсними з моменту їх укладення, оскільки як встановлено судом на момент укладення спірних договорів позивачу виповнилося майже 70 років, за станом її здоров`я вона потребує постійного догляду та сторонньої допомоги, є інвалідом першої групи, що підтверджується довідкою МСЕК серії 10 ААБ №303523 від 27.11.2012 року, оспорюваний житловий будинок є її єдиним місцем проживання, в якому вона проживала та проживає на даний час, іншого житла у неї немає. Крім того, судом встановлено, що після підписання спірних договорів, не відбулася передача предметів договору, позивач продовжує проживати у вищевказаному житловому будинку та користуватися вищевказаними земельними ділянками. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також встановивши похилий вік позивача [PERSON] , її потребу у догляді й сторонній допомозі; наявність житла як єдиного, суд приходить до висновку, про задоволення позову в повному обсязі. Як вбачається із довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ №303523 від 27.11.2012 року [PERSON] є інвалідом першої групи, і відповідно до п. 9 ч. 1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" звільнена від сплати судового збору. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, тому з відповідача в користь держави необхідно стягнути 2305 (дві тисячі триста п`ять) гривень 20 копійок за подачу позову до суду . На підставі викладеного, та

Outcome: approved