Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: його перебування в полоні в період виконання обов`язку військової служби з 23 серпня по 15 вересня 2014 року у контрольованих Російською Федерацією іррегулярних збройних формуваннях на окупованій території Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Заявник мотивує свої вимоги тим, що він народився [INFO] в смт. Фрунзівка Одеської області. Зареєстрований та проживає в [ADDRESS] . Є кадровим військовослужбовцем, свою військову кар`єру розпочав у 1999 році. З 2011 року заявник був відновлений на військовій службі в званні прапорщика у Білгород-Дністровській військовій частині [NUMBER] . З 2013 року перебував на службі в Одеському загоні морської охорони та має звання старший мічман. Зазначає, що починаючи з кінця лютого 2014 року війська Російської Федерації, у військовій формі без розпізнавальних знаків, почали окупацію Кримського півострова, а в подальшому 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов Республики Крым и города федерального значения Севастополя». Після незаконної анексії Кримського півострова, в квітні 2014 року Російська Федерація почала другу фазу збройної агресії проти України, під час якої контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). 11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся незаконний референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки», однак сам референдум так і не був визнаний, як Україною, так і міжнародною спільнотою. Як підсумок, Україною, за наслідками військової агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей. Під час збройної агресії проти України регулярним військам Російської Федерації, що знаходилась в районі міста Новоазовськ, Донецької області, протистояв, серед інших, особовий склад військової частини [NUMBER] , в якій [PERSON] проходив військову службу. 23 серпня 2014 року, під час виконання бойового завдання в районі міста Новоазовськ, Донецької області, військовослужбовець потрапив в засідку до проросійських бойовиків. Зав`язався бій, у ході якого проросійські бойовики схопили [PERSON] та утримували його в полоні. Місце полону знаходилось на непідконтрольній Україні території Донецької області, зокрема в місті Донецьку, де він перебував до 15 вересня 2014 року, після чого був звільнений. Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено його право на життя і здоров`я, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 6, 14 Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях" від 12.08.1949 року та низку прав, передбачених Конвенцією про поводження з військовополоненими, зокрема право на гуманне поводження з військовополоненими, на повагу до честі й гідності, на сприятливе розміщення в полоні, на достатнє харчування тощо. Своє звернення до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення юридичного факту перебування [PERSON] в полоні в період виконання обов`язку військової служби з 23 серпня по 15 вересня 2014 року у контрольованих Російською Федерацією іррегулярних збройних формуваннях на окупованій території Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України заявник мотивує тим, що має на меті визначити свій статус як особи, яка перебувала під захистом Конвенції «Про поводження з військовополоненими», яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права. У відповідності до статті 2 Конвенції «Про поводження з військовополоненими», ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення. У відповідності до статті 4 Конвенції: ця конвенція застосовується до військовополонених, тобто осіб, які потрапили в полон до супротивника й належать до однієї з таких категорій, зокрема особового складу збройних сил сторони конфлікту,\~ а\~ також членів\~ ополчення\~ або\~ добровольчих\~ загонів,\~ які є частиною цих збройних сил. В судовому засіданні представник заявника заяву підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ній. Заінтересована особа - представник Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, надавши клопотання про розгляд заяви без участі їх представника. Заінтересована особа - представник Російської Федерації, в судове засідання на вказану дату та час не з`явився, хоча своєчасно і належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в смт. Фрунзівка Одеської області. Зареєстрований та проживає в [ADDRESS] . З 1999 по 2007 рік він проходив строкову військову службу. Згодом, у 2011 році заявник був відновлений на військовій службі в званні прапорщика у Білгород-Дністровській військовій частині [NUMBER] , а 12.06.2013 року перевівся на посаду водія в Одеський загін морської охорони. У жовтні-листопаді 2013 року він пройшов курси водолазної підготовки при Одеській морській національній академії та отримав звання «водолаз 3 категорії», що в подальшому дало йому змогу зайняти посаду інспектора прикордонної служби. З 2013 року перебуває на службі в Одеському загоні морської охорони та має звання старший мічман. Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. З даної заяви Верховної Ради України слідує, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому лідер партії «Русское единство» Сергій Аксьонов проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, звернувся до Ради Федерацій Російської Федерації, яка своєю постановою від 01 березня 2014 року, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України». 17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів». 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектовРеспублики Крым и города федерального значения Севастополя». Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року № 685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим Росія, продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», прийнятою 21 квітня 2015 року, зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм. Протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також були задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України. 11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме «Луганська Народна Республіка» та «Донецька Народна Республіка» не були визнані ані національним законодавством, ані міжнародною спільнотою про що свідчать наступні, досліджені в суді докази. Так, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі. Тим часом прес-секретар Держдепартаменту США Джен Псакі заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність «Донецької\~народної\~республіки». «Так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичної легітимністю», - заявила прес-секретар верховного представника Європейського Союзу із закордонних справ [PERSON] . Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької області, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. На підтвердження цього заявником були наведені наступні докази по справі. На Інтернет-сайті прес-центру Служби безпеки України від 25 серпня 2014 року зазначено, що поблизу населеного пункту Дзеркальний, Амвросіївського району Донецької області, спільна оперативна група ЗС України та СБУ затримали десять військовослужбовців 331 полку 98 свірської дивізії Повітряно-десантних військ Збройних сил Російської Федерації (в\\ч [NUMBER] ). Російські військовослужбовці були затримані із особистими документами та зброєю. Вони дали свідчення, що їх батальйон десантників 23 серпня 2014 року був передислокований залізничним транспортом до Ростовської області Росії, а близько 3 години ночі 24 серпня підрозділ був піднятий по тривозі і отримав наказ здійснити марш у складі колони\~з\~кількох\~десятків\~БМД. За даними прес-центру СБУ від 17 червня 2014 року, співробітники СБ України спільно з військовослужбовцями ЗС України припинили злочинну діяльність громадянина Російської Федерації, який у складі озброєного злочинного угруповання воював на сході України. [PERSON] , уродженець Рязанської області Російської Федерації, разом зі спільником обстріляли українських військових на блокпосту поблизу м. Слов`янськ. Зі слів затриманого, він приїхав до Слов`янська на початку травня 2014 року та був завербований представником «ДНР». За вбивство українських солдат йому запропонували тисячу доларів США. Виходячи зі змісту повідомлення прес-центру СБУ від 23 жовтня 2014 року, контррозвідка СБУ поблизу н.п. Дебальцеве Донецької області затримала громадянина Російської Федерації [PERSON] , 1983 р.н., зареєстрованого у Новоросійському регіоні Російської Федерації. Затриманий росіянин був одягнутий у військову форму морської піхоти РФ. При затриманні у нього вилучено РПК-74 з набоями та споряджений РПГ-18 «Муха». 23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)». Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема :вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04 лютого 2015 року зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки». Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх «співвітчизників, що проживають за кордоном»; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі». Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької області. При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 2 ст. 61 ЦПК України. Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, Україна, міжнародною спільнотою та національним законодавством, суд вважає, що на таку вказують також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 р., IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 р. і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 р., що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 р. Існуючі правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положенні ст. 42 Гаазької конвенції 1907 р.: «Територія вважається зайнятою, якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії». Згідно з цією ж ст. 42 Гаазької конвенції 1907 р., територія, до якої застосовано право окупації, повинна «дійсно перебувати під владою ворожої армії», причому «зайняття поширюється лише на ті області, де ця влада встановлена і в змозі проявляти свою діяльність». Тобто поняття окупації може бути застосоване до територій, зайнятих країною агресором, якщо наявний її фактичний ефективний контроль окупованих територій. Стан окупації послідовно визначається на основі фактів. З аналізу норм вказаних конвенцій можна підсумувати наступні ознаки ефективного контролю, а саме: достатня присутність військ держави окупанта; держава окупант здійснює свою владу над окупованою владою, яка втратила здатність до громадських функцій; ворожі сили здалися, були переможені чи відступили; над територією була встановлена тимчасова адміністрація; держава окупант видає укази громадянському населенню та контролює їх виконання. Здійснення Російською Федерацією ефективного контролю частини території України, а саме частини Донецької і Луганської області, з усіма його ознаками підтверджується в сукупності наступними доказами. Виходячи зі змісту статті «Тимчук: Терористи у Сніжному мають на озброєнні два російські танки», що була опублікована на Інтернет-сайті «zik.ua» від 12 червня 2014 року, в Сніжному у проросійських бойовиків на озброєнні знаходиться два танки Т-72. В Україні ці танки виведені з бойового складу Збройних Сил. Разом з тим, вони перебувають на озброєнні армії Росії. Крім танків у проросійських бойовиків в Сніжному наявні БТР, раніше були захоплені російськими військовими в Криму на території частин українських військ берегової охорони. Інтернет-сайт «Незалежне бюро новин» від 01 вересня 2014 року на свої сторінках повідомляв про наявність у Донецьку російських військ. Таку заяву засобам масової інформації озвучив Міністр оборони України Валерій Гелетей. Він зауважив, що російські війська знаходяться в Україні, і цей факт дійсно підтверджений як розвідкою, так і іншими відповідними службами. Крім того, і очевидці бачили їх в Донецьку. Міністр оборони додав, що російські війська перебувають не тільки в Донецьку, але і в інших містах Донбасу. На офіційному сайті Міністерства юстиції «ДНР» міститься Постанова «О Министерстве юстиции Донецкой Народной Республики» №40-5 від 22 листопада 2014 року, на підставі якої був створений та здійснює свою діяльність орган влади «ДНР». Виходячи із пункту 3 Постанови, основою для новоствореного міністерства стало ліквідоване Міністерство юстиції України. Дана Постанова була прийнята у зв`язку з необхідністю підпорядкувати усі органи виконавчої влади з питань юстиції в «ДНР». На офіційному сайті голови «ДНР» міститься Указ «О кадровом назначении в Министерстве юстиции Донецкой Народной Республики» від 23 березня 2015 року №112, на підставі якого та згідно зі статтями 60, 70 Конституції «ДНР», на посаду виконуючого обов`язки першого заступника Міністра юстиції «ДНР» був назначений [PERSON] . Інтернет-видання «Українська правда» 28 серпня 2014 року зазначало, що під натиском російських танків, артилерії та піхоти, українські військові змушені були відступити з міста Новоазовськ, внаслідок чого місто було захоплено російськими військами. Танки окупантів увійшли в місто і розмістилися у його західних околицях. Інформацію про захоплення міста підтвердив мер. Зі змісту статті «Донецьк: учасники проросійського мітингу захопили обласну адміністрацію», що була опублікована на Інтернет-сайті європейського інформаційного агентства «Euronews» 03 березня 2014 року вбачається, що у Донецьку група людей під російськими прапорами захопила частину будівлі обласної держадміністрації. У захопленій залі виступив [PERSON] , що називає себе народним губернатором. За словами чинного голови Донецької облдержадміністрації Сергія Тарути, частина учасників штурму прибули з Росії. На офіційному сайті Центрального Республіканського Банку «ДНР» міститься Постанова № 143 від 16.11.2015 «Об утверждении Порядка установления, опубликования и использования курсов валют в Донецкой Народной Республике» якою утверджується Порядок опублікування та використання курсів валют в «ДНР». В пункті 2 Порядку зазначено, що Центральний Республіканський Банк «ДНР» встановлює і публікує офіційні курси іноземних валют по відношенню до російського рубля на території «ДНР». Аналізуючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає вірним твердження заявника, що Російська Федерація здійснює ефективний контроль частини Луганської та Донецької області, Україна, що, в свою чергу, дає підстави вважати частину Луганської та Донецької області окупованою Російською Федерацією. В результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 921 000 осіб були переміщені в межах України станом на 23 січня 2015 року, що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи «Гуманітарна ситуація українських біженців і переміщених осіб» № 2028 від 27 січня 2015 рокую Більше 2 000 000 осіб залишаються в районах, контрольованими сепаратистськими силами, схильними до нестабільності, серйозних порушень прав людини і створення неадекватних умов життя. За даними УВКБ ООН (UNHCR Ukraine) станом на 14 серпня 2015 року 1 438 000 осіб були змушені покинути свої домівки внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України, згідно з даними Управління Верховного комісара ООН з питань\~біженців. Що стосується обставин при яких мало місце порушення гарантованих вищезгаданими нормативно-правовими актами прав заявника, то суд виходить з наступного. В липні 2014 року [PERSON] , направили у службове відрядження у складі угрупування «Кордон» для здійснення заходів для забезпечення правопорядку на Державному кордоні, і з 21.07.2014 року він виконував бойові завдання на території Донецької області, зокрема в Тельманівському, Амвросієвському, Старобешевському, Новоазовському, Першотравневому районах Донецької області. Під час виконання бойового завдання між м. Новоазовськ, Донецької області та пунктом пропуску «Новоазовськ», заявник разом зі своїми побратимами, [PERSON] , та [PERSON] помітили рух з лісосмуги, після чого потрапили в засідку проросійських бойовиків. Нападники, котрі схопили заявника в полон, були в масках та у військовій формі з нашивками «ДНР», однак згодом виявилось, що серед них є кадрові російські військові. Вони побили [PERSON] , потім зв`язали мотузками, а пізніше одягнули пластикові наручники. Забравши заявника та його військових товаришів в полон, російські військові та проросійські бойовики відібрали їх зброю, посвідчення, і зрештою так нічого й не повернули. Через два дні до них привезли пораненого військового з добровольчого полку «Азов». Перші чотири дні полону [PERSON] та його військові побратими взагалі не їли й не пили. Потім їм принесли одноденний російський сухий пайок, який вони їли ще чотири дні. Для задоволення фізіологічних потреб в приміщенні було відро. Також полонених виводили на допити. Під час допитів російських окупантів цікавила інформація про місце проживання заявника, військову службу та чи є поблизу підрозділи українських військ. Заявника допитували люди в військовій формі, що представились як військовослужбовці «ДНР», але особливості мови та професійність їх дій давали підстави вважати, що це або співробітники спецслужб Російської Федерації, або кадрові російські військові. 1 чи 2 вересня 2014 року, заявника та його військових побратимів перевезли в Донецьк, де вони знаходилися до середини вересня 2014 року. В Донецьку з ними поводилися задовільно, однак були випадки, коли вночі приходили військові з характерними ознаками кавказької зовнішності і знущалися над українськими військовими. Особи кавказької зовнішності принизливо висловлювались щодо близьких та батьків заявника. До українських військових застосовували фізичну силу. Новину про своє визволення заявник почув задовго до самого звільнення з полону. При цьому, російські військові та проросійські бойовики наголошували, що начебто українська сторона не хоче їх звільняти. Приблизно 15 вересня 2014 року проросійські бойовики та російські військові випустили [PERSON] з полону. На підтвердження свого перебування в полоні заявник також надав суду довідку №33/8-К-339, фотографії та статті з друкованих ЗМІ. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя і здоров`я [PERSON] , передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 6, 14 Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях" від 12.08.1949 року та низку прав, передбачених Конвенцією про поводження з військовополоненими, зокрема право на гуманне поводження з військовополоненими, на повагу до честі й гідності, на сприятливе розміщення в полоні. Підсумовуючи викладене, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. В судовому засіданні встановлено, що на підтвердження перебування в полоні [PERSON] в період виконання обов`язку військової служби з 23 серпня по 15 вересня 2014 року у контрольованих Російською Федерацією іррегулярних збройних формувань на окупованій території Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, заявником надано довідку про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності суверенітету та територіальної цілісності України; довідку №33/8-К-339 від 28.04.2016р.; посвідчення учасника бойових дій серії [NUMBER] ; посвідчення про нагороду №25 від 26.05.2015 року; військовий квиток серії [NUMBER] . Дані документи посвідчують лише факт перебування в полоні [PERSON] , і не встановлюють причинного зв`язку між перебуванням в полоні та проходженням військової служби на території України, що межує з територією, тимчасово окупованою в результаті збройної агресії Російської Федерації. Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади. Враховуючи викладене, а також те, що перебування [PERSON] в полоні в період виконання обов`язку військової служби з 23 серпня по 15 вересня 2014 року у контрольованих Російською Федерацією іррегулярних збройних формуваннях на окупованій території Донецької області України в результаті збройної агресії Російської Федерації необхідне йому для визначення статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

Outcome: approved