Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в обгрунтування вказав, що з 29 травня 2008 року з відповідачем [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі. В період перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти ними була придбана двокімнатна квартира [ADDRESS] договір купівлі - продажу від 23.06.2012 року, який зареєстрований на ім»я відповідача та право власності зареєстровано за [PERSON]. 29липня 2016 року шлюб між сторонами розірвано, розподіл майна не проводився. Відповідач вважає, що придбана квартира її особиста власність, а тому позивач не має на неї ніякого права. Відповідач не надає змоги жити в квартирі, позивач вважає, що квартира спільне майно, оскільки придбано за час шлюбу на спільні кошти подружжя, тому звернувся до суду та просить розподілити майно подружжя , а саме вищевказану квартиру, визнавши за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, іншу 1/2 частину квартири залишити у власності [PERSON]. А також стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON], в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою з зняттям його з місця реєстрації за вищевказаною адресою, вказуючи, що дійсно з позивачем вона з 29.05.2009 року по 29.07.2016 року (рішення по розірвання шлюбу набрало чинності 09.08.2016 року) перебувала в зареєстрованому шлюбі. У період перебування у зареєстрованому шлюбі проживали на орендованих квартирах. У 2012 році її батьки купили їм спірну квартиру, повністю на кошти батьків. 23.06.2012 року між нею та продавцями укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, єдиним покупцем була позивач [PERSON], на неї ж одну було оформлено право власності на квартиру, оскільки така була воля батьків, які купували квартиру. Вартість квартири згідно договору купівлі-продажу становить 11000 дол. США. Гроші на купівлю квартири батьки збирали певний час. У батьків позивача за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] було 7000 дол. США, ще 2000 дол. США вони позичили для придбання квартири у [PERSON], повернули 16.08.2013 року. А також 10 000 грн. батьки позичили для придбання квартири у [PERSON], віддали 16.10.2012 року.Позивач стверджує, що оскільки спірну квартиру було придбано за кошти її батьків, то вона є її особистою приватною власністю, а не спільною власністю подружжя. Позивач за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що в шлюбі він з [PERSON] купили квартиру за 11000 дол. США, з них 1000 дол. США дав позивач, а 10000 дол. США дали батьки відповідачки. Позивач на той час не працював офіційно, працював по найму. 1000 дол. США, яку позивач давав на купівлю квартири він позичив у брата, потім віддав. При оформленні договору купівлі-продажу квартири у нотаріуса, гроші продавцям віддавали батьки відповідачки. Зустрічний позов позивач не визнає, оскільки стверджує, що кошти на придбання квартири вони збирали та відкладали всією сім»єю, а отже і квартира спільна сумісна власність, яку треба ділити пополам. Позивач [PERSON] 13 10 2017 року надав суду заяву про закінчення розгляду справи за його відсутності, на задоволенні позову наполягав , в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача [PERSON] не визнала та підтримала позовні вимоги викладені в зустрічному позові, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] пояснила, що вона з позивачем з листопада 2007 року проживала цивільним шлюбом, як чоловік та жінка. [INFO] року у них народився син [PERSON]. Офіційно зареєстрували шлюб вони тільки 29.05.2009 року. Весь час спільного проживання до 2012 року вони проживали на орендованих квартирах. Весь цей час її батьки збирали гроші на придбання квартири для доньки [PERSON] та онука. В період шлюбу 23.06.2012 року батьки [PERSON] купили їй квартиру за 11000 дол. США.. гроші віддавали батьки, оформили право власності за бажанням батьків також лише на [PERSON]. З вказаних 11000 дол. США 10000 дол. США дали батьки [PERSON], а 1000 дол. США позивач позичив у брата та потім перебуваючи ще в шлюбі вони з спільного бюджету віддавали цю тисячу доларів. Спочатку вони жили в квартирі сім»єю добре, а потім відносини почали погіршуватися і сторони розірвали шлюб рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 29.07.2016 року. Вона [PERSON] не виганяла, він сам виїхав з квартири, коли виїздив позивач забрав з собою спільні кошти подружжя в сумі 1300 дол. США, які отримані від продажу машини, яку ремонтував позивач. А на розподіл майна, він подав після того як відповідач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання сина. Відповідач вважає, що оскільки квартиру їй купили батьки, то вона не може бути спільним майном подружжя, а тому просить задовольнити її зустрічні позовні вимоги та визнати за нею особисте право власності на спірну квартиру. Надалі відповідач надала заяву про закінчення розгляду справи за її відсутності. Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] [PERSON] суду пояснив, що спірна квартира є особистою власністю [PERSON] так як цю квартиру купили їй батьки за особисті кошти, а тому зустрічний позов просив задовольнити. А в задоволенні первісного позову просив відмовити. Свідок [PERSON], батько відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він з дружиною [PERSON] купили квартиру за 11000 дол. США для доньки. 10000 дол. США дали вони з дружиною, а 1000 дол. США дав позивач, зять, які він позичив у брата, а потім віддав з сімейного бюджету. Зять ніде офіційно не працював, він в гаражі ремонтував машини по найму, грошей у дітей не було на квартиру, вони жили весь час в орендованих квартирах. Тому свідок з дружиною вирішили допомогти, щоб діти жили в своїй квартирі та купили її. Свідок [PERSON], мати відповідача [PERSON], суду пояснила, що 23.06.2012 року вона з чоловіком [PERSON] купили доньці квартиру [ADDRESS]. Зять не працював офіційно, ремонтував машини по найму, грошей їм не вистачало, вони жили на орендованих квартирах. Доньці прийшлося вийти на роботу раніше. Потім свідок з чоловіком, як батьки вирішили купити доньці квартиру за 11 000 дол. США , 10000 дол. дали вони, а 1000 дол. зять , позивач по справі позичив у брата , потім віддавали. Свідок з чоловіком [PERSON] збирали 10000 дол. , з них 7000 дол. навідкладали самі , 2000 дол. позичили у сестри , і 10000 грн. у знайомої також позичили, потім самі ж і віддали. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона знайома відповідача [PERSON] та її мами [PERSON], сторони по справі придбали у неї квартиру за 11000 дол. США. Вони разом приїхали подивилися квартиру і через 6 місяців купили. Всі питання вирішувала мати відповідачки [PERSON], гроші за квартиру також передавала [PERSON]. З їх розмов свідок зрозуміла, що саме батьки відповідачки купили їй квартиру. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона добре знає родину [PERSON] та їх доньку [PERSON], так як вони працювали разом, знає що у [PERSON] та [PERSON] була хороша заробітна плата та вони весь час хотіли купити доньці квартиру, щоб вона жила в своїй квартирі, а не в орендованих. Збирали для покупки квартири гроші дали 10000 дол., а 1000 дол. дав зять, так свідок зрозуміла з розмов. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона сестра відповідачки [PERSON], квартира відповідачці куплена за гроші батьків, зять ніде не працював, чи давав він якісь кошти на покупку квартири свідок не знає. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона тітка відповідачки [PERSON], вона знає, що спірну квартиру купили [PERSON] її батьки за 11000 дол., з яких 7000 дол. ті що накоплені батьками, 2000 дол. батьки позичили у свідка на покупку квартири, потім самі ж і відали, а 1000 дол. дав зять [PERSON] У сторін грошей не було на придбання квартири, вони самі собі не мали змоги купити квартиру за 11000 дол. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона знає сторін по справі. Знає, що на придбання квартири кошти збирали батьки [PERSON]. Свідок позичила [PERSON] 10000 грн. на придбання квартири, сама ж і віддала. Свідок знає що спірну квартиру відповідачеві купили батьки. Відповідно ч.2 ст. 197 ЦПК України 07 11 2017 року розгляд справи проводиться без здійснення фіксування процесу за допомогою звукозаписувального засобу. Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями статті 65 СК України. Так, статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 23.06.2012 року посвідченого приватним нотаріусом Січкар Б.В. [PERSON] купила вказану квартиру у [PERSON], [PERSON], [PERSON] за 11 000 дол. США, зі згоди чоловіка [PERSON] згідно його заяви ( а.с. 12 -витяг, договір купівлі- продажу ). Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 23,24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб , розірвання шлюбу , визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства , з'ясувати джерело і час його придбання . До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя, та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї ( ч.4 ст. 65 СК України). Як встановлено судом і вбачається із матеріалів справи [PERSON] та [PERSON] у період з 29 травня 2009 року по 29 липня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу про розірвання шлюбу від 29.07.2016 року, яке набрало законної сили 09.08.2016 року. З січня 2016 року [PERSON] не проживає в квартирі та не сплачує комунальні послуги, що підтверджується актом про не проживання від 27.02.2017 року. На підставі договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 23.06.2012 року посвідченого приватним нотаріусом Січкар Б.В. [PERSON] купила вказану квартиру у [PERSON], [PERSON], [PERSON] за 11 000 дол. США, зі згоди чоловіка [PERSON] згідно його заяви. Згідно вказаного договору Покупець на час укладення цього договору знаходиться у зареєстрованому шлюбі, її чоловік згодний з укладанням цього договору, що підтверджується його особистою заявою, посвідченої 23.06.2012 року приватним нотаріусом Січкар Б.В. Право власності на вказануквартиру зареєстровано за [PERSON] Відповідно до відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків від 26.07.2017 року позивач [PERSON] у період з 01.01.2009 року по 31.12.2016 року доходів не отримував. Відповідно до відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків від 26.07.2017 року відповідач [PERSON] у період з 01.01.2009 року по 31.12.2016 року працювала в ПАТ « Українська залізниця» Регіональна філія «Придніпровська залізниця» та отримувала дохід. Згідно відомостей Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 21.07.2017 року вбачається, що в період з 2009 по 2016 роки за [PERSON] не сплачувалися страхові внески на загальнообов»язкове державне соціальне страхування. Згідно відомостей Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 21.07.2017 року вбачається, що в період з 2009 по 2016 роки за [PERSON] постійно сплачувалися страхові внески на загальнообов»язкове державне соціальне страхування. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 29.05.2009 року по 29.07.2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі, у період перебування в зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти батьків відповідачки та позивача ними була придбана квартира [ADDRESS], яка оформлена на [PERSON], у зв»язку з чим позивач має право на 1/2 частину вказаної квартири. Позивач не заперечує того факту, що він офіційно не працював, та не заперечує того факту,що він дав 1000 дол. США на придбання квартири, а батьки відповідача 10000 дол. США., але згідно норм СК України, квартира є спільною власністю подружжя, тому вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що ж стосується вимог по зустрічному позову до [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю, суд приходить до наступного. Так, на підтвердження зустрічного позову про визнання квартири особистою приватною власністю [PERSON] надала суду розписки від 20.05.2012 року, згідно якої мати відповідачки [PERSON] позичила у [PERSON] гроші в сумі 2000 дол. США на придбання квартири. А також розписку від 21.04.2012 року згідно якої мати відповідачки [PERSON] позичила у [PERSON] гроші в сумі 10000 грн. на придбання квартири. Борги за обома розписками повернула мати відповідачки [PERSON] Дані розписки суд не може взяти до уваги, як підтвердження того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача. Відповідачем [PERSON] не доведено в судовому засіданні та не надано належних доказів того, що нею було придбано спірну квартиру за її особисті кошти, що передбачено ч. 1 ст. 57 СК України. Згідно з п.п.24, 30постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Системним аналізом вказаних норм суд приходить до висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається наступними критеріями: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Отже, визначаючи правовий режим належності майна до спільної сумісної власності подружжя суд перевіряє не тільки факт придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об»єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об»єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від16.12.2015 року у справах № 6-2641цс15 та №6-2696цс15. Отже, час набуття майна, а саме спірної квартири 23.06.2012 рік, коли сторони перебували в шлюбі; кошти, за які таке майно набуте (джерело набуття), судом встановлено та сторонами не заперечується, що кошти на придбання спірної квартири були надані 10000 дол. батьками [PERSON], а 1000 дол. [PERSON], тобто кошти спільні, незалежно від того хто дав більше, а хто менше; і мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя, судом встановлено, сторонами не заперечується, а свідками підтверджується, що спірна квартира була придбана для сторін, щоб вони проживали в своїй квартирі. Тобто мета придбання для сім»ї [PERSON], [PERSON] та їх сина [PERSON], а не особисто для користування [PERSON] Проаналізувавши всі обставини суд приходить до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а тому в задоволенні зустрічного позову суд відмовляє. Враховуючи вимоги ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні та допустимі докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Оскільки квартира є спільної сумісною власністю колишнього подружня і це право презумується викладеними нормами сімейного законодавства України, бо відповідач за первісним позовом інших доказів доведеності її особистої власності відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України суду не надала, вона підлягає поділу на загальних підставах. Такі висновки суду повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 25.11.2015 року у справі № 6-2333цс15 з цього приводу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved