Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Слов»янської міської Ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 05 липня 2013 року в місті Слов»янську Донецької області за місцем свого постійного мешкання померла його мати [PERSON]. Після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається з домоволодіння з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, яке розташоване за адресою- Донецька область місто Слов»янськ вул. Воїнів Інтернаціоналістів № 46. При цьому 9/20 частин вказаного домоволодіння належали його матері на підставі Договору дарування, посвідченого нотаріусом Першої Слов»янської державної нотаріальної контори 01 серпня 1975 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1963, а 11/20 частин вказаного домоволодіння на підставі Ухвали народного суду міста Слов»янська Донецької області від 12 грудня 1974 року. Спадкоємцями на дане спадкове майно після смерті [PERSON] є він син спадкодавця та [PERSON] його брат, відповідно син спадкодавця. Його брат [PERSON] не побажав вступати в право спадкування за законом і не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом і про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом, незважаючи на те, що нотаріусом він у встановленому законом порядку повідомлявся, в тому числі і відповідним листом, про відкриття спадщини і про його право на звернення з відповідною заявою про прийняття спадщини. [PERSON] не претендує на спадщину, не бажає вступати в право спадкування після смерті [PERSON] Він же у встановленому законом порядку подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом і про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] Однак, Постановою приватного нотаріуса Слов»янського міського нотаріального округу [PERSON] йому було відмовлено в видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері. При цьому нотаріус послався на те, що ним не було надано один із правовстановлюючих документів на дане домоволодіння, зареєстрований у встановленому порядку в державному реєстрі прав на нерухоме майно, а саме: Ухвала Слов»янського народного суду Донецької області від 12 грудня 1974 року. Однак, державним реєстратором прав та обтяжень на нерухоме майно Слов»янського міськрайонного управління юстиції йому було відмовлено в державній реєстрації вищевказаної Ухвали Слов»янського народного суду Донецької області від 12 грудня 1974 року. При цьому державний реєстратор послався на те, що заяву про державну реєстрацію вказаного правовстановлюючого документу було подано неналежною особою, тобто не власником вищевказаного домоволодіння. Він є єдиним спадкоємцем за законом після смерті своєї матері [PERSON], який прийняв спадщину за законом. 09 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Слов»янського міського нотаріального округу [PERSON] було відкрито спадкову справу за № 104/ 2014. Ним були виконані всі дії, необхідні для прийняття спадщини. Окрім того, він за свої особисті грошові кошти організував поховання матері. Після смерті [PERSON] він вступив у володіння та управління спадковим майном, підтримує дане домоволодіння в належному санітарно - технічному стані, зробив ремонт в будинку, займається благоустроєм присадибної земельної ділянки. Вищевказане домоволодіння рахується по праву власності за [PERSON] на підставі правовстановлюючих документів, які відповідають вимогам закону. У відповідності до ст. 1268 ЦК України прийнята спадщина належить спадкоємцю з дня відкриття спадщини. Вважає, що з урахуванням обставин за ним може бути визнано право власності в порядку спадкування за законом на домоволодіння з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташоване за адресою - Донецька область місто Слов»янськ вулиця Воїнів Інтернаціоналістів № 46 загальною площею 49,00 кв.м, житловою площею 28,9 кв.м Просить суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на домоволодіння з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташоване за адресою- Донецька область місто Слов»янськ вул. Воїнів Інтернаціоналістів №46, яке складається з житлового будинку літера А -1 загальною площею 49,00 кв.м, житловою площею 28,9 кв.м, літньої кухні Б-б-б1, сараю В, погрібу в, сараю Г, вбиральні Д, паркану № 1-3. Позивач [PERSON] до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи ( а.с. 34). 19 серпня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з Заявою, в якій просить суд розглянути справу без його участі, та задовольнити його позовні вимоги ( а.с. 36). Представник відповідача - Слов»янської міської Ради Донецької області до судового засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи ( а.с. 33). року направив до суду заяву, в якій просить суд розглянути справу без участі представника Слов»янської міської Ради Донецької області та постановити рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи.( а.с. 35 ). Суд, розглянувши подані заявником документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до Слов»янської міської Ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом підлягають задоволенню повністю з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у різі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав є визнання права. В судовому засіданні встановлено, що 05 липня 2013 року у місті Словянську померла мати позивача [PERSON] [PERSON] ( а.с. 10-11). До часу своєї смерті [PERSON] проживала та була зареєстрована у [INFO] Спадщина після смерті [PERSON] за даними спадкового реєстру відкрилася за законом, заповіт відсутній. Спадкова справа в Україні після смерті [PERSON] за № 104/2014 заведена Приватним нотаріусом Слов»янського міського нотаріального округу [PERSON] за заявою [PERSON] про прийняття спадщини, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі ( а.с. 27). У склад спадкового майна після смерті [PERSON] входить домоволодіння з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, яке розташоване за адресою- Донецька область місто Слов»янськ вул. Воїнів Інтернаціоналістів № 46. При цьому 9/20 частин вказаного домоволодіння належали його матері на підставі Договору дарування, посвідченого нотаріусом Першої Слов»янської державної нотаріальної контори 01 серпня 1975 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1963, а 11/20 частин вказаного домоволодіння на підставі Ухвали народного суду міста Слов»янська Донецької області від 12 грудня 1974 року.( а.с.16 21). Спадкоємцями на дане спадкове майно після смерті [PERSON] є позивач [PERSON] син спадкодавця та [PERSON] його брат, відповідно син спадкодавця. [PERSON] не побажав вступати в право спадкування за законом і не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом і про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом, незважаючи на те, що нотаріусом він у встановленому законом порядку повідомлявся, в тому числі і відповідним листом, про відкриття спадщини і про його право на звернення з відповідною заявою про прийняття спадщини. [PERSON] не претендує на спадщину, не бажає вступати в право спадкування після смерті [PERSON] Спадщина вважається належною спадкоємцю з часу її прийняття. Таким чином позивач [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] відповідно до вимог діючого на час відкриття спадщини після її смерті законодавства. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] позивач надав нотаріусу всі необхідні документи. Однак, Постановою приватного нотаріуса Слов»янського міського нотаріального округу [PERSON] йому було відмовлено в видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері. При цьому нотаріус послався на те, що ним не було надано один із правовстановлюючих документів на дане домоволодіння, зареєстрований у встановленому порядку в державному реєстрі прав на нерухоме майно, а саме: Ухвала Слов»янського народного суду Донецької області від 12 грудня 1974 року ( а.с.15). Однак, державним реєстратором прав та обтяжень на нерухоме майно Слов»янського міськрайонного управління юстиції йому було відмовлено в державній реєстрації вищевказаної Ухвали Слов»янського народного суду Донецької області від 12 грудня 1974 року. При цьому державний реєстратор послався на те, що заяву про державну реєстрацію вказаного правовстановлюючого документу було подано неналежною особою, тобто не власником вищевказаного домоволодіння ( а.с.13). Згідно до п.3.1 [PERSON] спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» «Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обгрунтовано відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Відповідно до ч.1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами : копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця». Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування». Згідно до [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» п.1 «Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обгрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі Свідоцтва про право на спадщину». Постановою нотаріуса від 01 жовтня 2014 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця у звязку з відсутністю зареєстрованого у реєстрі прав власності на нерухоме майно правовстановлюючого документу на 11/20 частин спадкового житлового будинку на імя спадкодавця ( а.с. 15). Пунктом 6 розділу 2 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов'язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, розроблених відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України N 614-VI від 1 жовтня 2008 року «Про внесення змін до Закону України "Про нотаріат"» із змінами, внесеними згідно із Законом N 5076-VI від 05.07.2012 р. та схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29.01.2009 року передбачено, що обовязковим документом, необхідним для видачі свідоцтва про право на спадщину є витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Тим самим пунктом передбачено, що за відсутності зазначеного вище витягу, нотаріус роз'яснює спадкоємцю про можливість вирішення зазначеного питання у судовому порядку. Аналогічні вимоги містяться у пункті 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 із наступними змінами та доповненнями. Статтею 18 ч. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 8 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 передбачено, що державна реєстрація права власності проводиться реєстратором при предявленні власником, у тому числі і документу, що посвідчує особу. Таким чином, отримання у теперішній час [PERSON] правовстановлюючого документу на 11/20 частин житлового будинку та витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, тобто реєстрація у реєстрі прав власності на нерухоме майно права власності спадкодавця на житловий будинок, який розташований у місті Словянську, по вулиці Воїнів Інтернаціоналістів № 46, є неможливим. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Аналогічна норма міститься у п. 6 Постанови № 5 Пленуму [PERSON] Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК). Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України та п. 3.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 із наступними змінами та доповненнями незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Викладене також підтверджено і розясненням, наданим у п. 1 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, зі змісту якого вбачається, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке повязується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та/або не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Таким чином, [PERSON], набувши право власності на 11/20 часток житлового будинку, який розташований у місті Словянську, по вулиці Воїнів Інтернаціоналістів, № 46 на підставі Ухвали Слов»янського народного суду Донецької області від 12 грудня 1974 року отримала право власності на 11/20 часток вказаного домоволодіння, але не зареєструвала за собою це право. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. На час виникнення у первісного власника, спадкодавця [PERSON] обовязкова реєстрація права власності законодавством УРСР та України передбачена не була. Уперше обовязковість реєстрації права власності була введена ЦК України 2003 року та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який був прийнятий у 2004 році. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Враховуючи викладене, у склад спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] входить право на житловий будинок, який розташований у місті Словянську, по вулиці Воїнів Інтернаціоналістів, будинок № 46. Позивач, як спадкоємець, який прийняв спадщину, має право на отримання цього будинку у власність. Правомірність і законність позовних вимог [PERSON] щодо визнання за ним права власності на спадковий житловий будинок підтверджена розясненнями, наданими у п. п. 5, 6 Постанови № 5 Пленуму [PERSON] Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно з якими вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що …..незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (обєкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на обєкт нерухомого майна. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України та п. 3.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 із наступними змінами та доповненнями незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Викладене також підтверджено і розясненням, наданим у п. 1 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, зі змісту якого вбачається, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке повязується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та/або не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Відповідно до п. 3.3 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Як особа, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] позивач [PERSON] є її правонаступником. Однак його право не визнається, що є, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» правовою підставою звернення до суду, відповідно до вимог ст. 392 ЦК України. Умов для отримання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі в позивача немає, тому, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» його вимога про визнання права на спадщину підлягає судовому розгляду та підлягає задоволенню. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму [PERSON] Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. На підставі викладеного,

Outcome: approved