Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

16 квітня 2020 року [PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] Відповідачі є близькими родичами позивачки та зареєстровані в її квартирі з 2006 року по 2011 рік, але фактично не проживають у вказаній квартирі з 2014 року по теперішній час, в зв`язку, з тим, що вони виїхали в липні 2014 року.З моменту добровільної зміни відповідачами свого місця проживання та до цього часу, позивачка зверталася до відповідачів з вимогою знятися з реєстраційного обліку у її квартирі так-як їй доводиться багато сплачувати по комунальним рахункам, та вона не може оформити субсидію. Відповідачі не відмовляються добровільно, самостійно зняти себе з реєстраційного обліку, однак пояснюють це тим, що не можуть фізично приїхати до м. Слов`янська. Відповідачі разом з дитиною з липня 2014 року добровільно виселились і вивезли усе належне їм та дитині майно з квартири позивачки, тобто добровільно змінили своє місце проживання, вибувши в інше жиле приміщення. За наведених обставин, враховуючи, що відповідачі разом із дитиною не проживають у вказаному житловому приміщенні вже більш як чотири роки, добровільно знятися з реєстрації бажання не виявляють, а реєстрація зазначених осіб в будинку який належить позивачці, створює перешкоди в реалізації нею своїх прав як власницею майна, вона вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити. Представник позивачки Врублевський, який діє на підставі ордеру ДН № 066010 та свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю № 3813 від 02 березня 2011 року виданого на підставі рішення Ради адвокатів Донецької області № 27, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, позов задовольнити. Представник органу опіки та піклування Слов`янської міської ради в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, надав на виконання обов`язку, визначеного СК України, висновок щодо вирішення спору. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачів про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки та виклики за останньою відомою адресою місця реєстрації [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах своєї доньки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , однак в жодне із призначених судових засідань вони так і не з`явились. У зв`язку із цим, про місце, дату та час розгляду справи їм було повідомлено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Втім, [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах своєї доньки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не використали наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явились у судове засідання без повідомлення причин своєї неявки, не подали відзивів, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у їх відсутності від них до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, оскільки відповідачі, будучи повідомленими належним чиномпро дату, час і місце судового засідання повторно не з`явились у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подали відзивів у встановлений судом строк без поважних причин, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивачки, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів із постановленням заочного рішення. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою від 17 квітня 2020 року позовну заяву [PERSON] , - залишено без руху. Ухвалою суду від 06 травня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 23 червня 2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 13 липня 2020 року прийнято рішення про розгляд справи у заочному порядку. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. Як встановлено у судовому засіданні, позивачка, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 червня 2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Соловар В. І. та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно №1366 прийняла у власність 10/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд [ADDRESS] на приватизованій земельній ділянці. Згідно із витягом з Державного реєстру правочинів № 2467200 від 05 червня 2006 року, зареєстрований договір купівлі-продажу № 134924, предмет правочину є будинок [ADDRESS] , набувачем є позивачка [PERSON] .. Згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «БТІ» № 11268924 від 19 липня 2006 року, зареєстрований будинок [ADDRESS] під № 3954682, власником якого є позивачка [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. На вказаний житловий будинок заведено 26 листопада 2003 року КП «БТІ» інвентаризаційну справу № 19. Згідно із копією домової книги, за адресою: [ADDRESS] внесені відомості щодо реєстрації 07 жовтня 2006 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та 21 червня 2007 року [PERSON] .. Відповідно до витягу з державного реєстру нерухомості, станом на день звернення до суду, позивачці на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 05 червня 2006 року належить 10/25 частки будинку, а решта належить стороннім особам. Згідно із повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 18 січня 2000 року Кіровським райвідділом РАГС м. Кіровограду позивачка народилася [INFO] її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого ВРАЦС по м. Слов`янську Слов`янського МУЮ Донецької області 02 червня 2007 року за актовим записом № 226, [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] ». Згідно із копією паспорту громадянина України, [NUMBER] виданого Слов`янським МВ УМВС України в Донецькій області, 08 вересня 1999 року , [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого ЦВРАЦС ГУЮ у Кіровоградській області 23 листопада 2016 року за актовим записом № 1985, [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] після державної реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на « [PERSON] ». Згідно із копією паспорту громадянина України, [NUMBER] виданого Слов`янським МВ УМВС України в Донецькій області, 17 березня 2011 року , [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно із повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 18 січня 2000 року Кіровським райвідділом РАГС м. Кіровограду відповідач [PERSON] народився [INFO] його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 14 квітня 2007 року ВРАЦС по м Слов`янську Слов`янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області за актовим записом № 299, неповнолітня відповідачка [PERSON] народилася [INFO] її батьком зазначений [PERSON] . Згідно із копією паспорту громадянина України, [NUMBER] виданого Слов`янським МВ УМВС України в Донецькій області, 24 грудня 2009, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно із повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 13 червня 2018 року ВРАЦС по м Слов`янську Слов`янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області за актовим записом № 844, відповідачка [PERSON] народилася [INFO] її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Згідно із актом про фактичне проживання, складеним 10 квітня 2020 року керівником комітету мікрорайону «Центр-1» м. Слов`янська підтверджено в присутності сусідів: [PERSON] , та [PERSON] , факт відсутності та не проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] з 2014 року по теперішній час. Відповідно до даних відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб, відповідачі зареєстровані в квартирі [ADDRESS] . У висновку органу опіки та піклування Слов`янської міської ради № 28/03-1227 від 15 червня 2020 року, зокрема зазначено, що відповідно до позовної заяви, позивачці належить тільки 10/25 часток житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Яка частка належить батьку малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , не вказана. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності комісія з питань захисту прав дитини прийняла до уваги. Враховуючи вищевикладене, а також рішення комісії з питань захисту прав дитини від 10 червня 2020 року, орган опіки та піклування Слов`янської міської ради вважає, що недоцільно визнати малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У сенсі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає можливість дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першим протоколом та протоколами N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно із ст. ст. 379, 382 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За змістом ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави позбавлення члена сім`ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України, частиною 2 якої встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Згідно із ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідачі [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились, не скористались своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надали належних доказів, які спростовують доводи позивачки. Так в судовому засіданні достовірно встановлено, що 10/25 частки будинку [ADDRESS] належать на праві власності позивачці, а відповідачі вселилися до цього житла, як родичі позивачки та не є власниками спірної частини будинку, як не є власниками решти спірного будинку. В судовому засіданні було встановлено, що відповідачі [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , та [PERSON] , [PERSON] як члени сім`ї позивачки не проживають в будинку, який належить позивачці на праві власності, з 2014 року, тобто понад один рік, без поважних причин, договірні відносини між позивачкою та відповідачами щодо залишення за ними права користування будинком у випадку їх відсутності понад встановлений законом час -відсутні, а їх реєстрація створює перешкоди в реалізації позивачкою своїх прав як власника майна. З огляду на викладене, зважаючи на норми чинного законодавства, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням 10 /25 частки будинку [ADDRESS] , що належить позивачці [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 05 червня 2006 року. Вирішуючи питання про визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням, суд виходить з таких міркувань. Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За приписами ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. В судовому засіданні достовірно встановлено, що малолітня [PERSON] , 2007 року, має повних 12 років, є племінницею позивачки, та рідною дочкою відповідача [PERSON] .. Судом встановлено, що дитина [PERSON] , 2007 року народження, залишила місце проживання разом із своїм батьком у 2014 році, позивачка не є опікуном дитини. У зв`язку із вказаними встановленими обставинами та відповідними ним нормами чинного законодавства, суд дійшов до висновку, що оскільки батько малолітньої [PERSON] , 2007 року народження, втратив право користування житловим приміщенням 10/25 частки будинку [ADDRESS] , то малолітня [PERSON] , 2007 року народження, також втратила право користування вказаним житловим приміщенням. При цьому, суд виходить з того, що діти за своїм віком не можуть залишатися за місцем проживання окремо від батьків, що в такому разі буде суперечити наведеним вище вимогам ст. 29 ЦК України. Права малолітніх осіб, на користування житловим приміщенням є також похідним від права їх батьків на яких у відповідності до норм чинного сімейного законодавства покладається обов`язок щодо утримання, піклування та створення належних умов існування малолітньої дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання малолітньої [PERSON] , 2007 року народження, такою, що втратила право користування житловим приміщенням 10/25-ї частки будинку [ADDRESS] , також підлягають задоволенню. При цьому, суд не може погодитися із висновком органу опіки та піклування, в тій їх частині, що відсутні відомості щодо інших власників спірного будинку, оскільки позивачка просить визнати відповідачів та дитину такими, що втратили право користування частиною будинку, що належить їй на праві власності, де відповідач [PERSON] та його дитина проживали лише як члени сім`ї власника частини будинку. При цьому, відповідно до актуальних відомостей щодо права власності на решту спірного домоволодіння, то вона належить стороннім особам. Суд також не приймає до уваги висновок органу опіки та піклування щодо неможливості визнання дитини, такою, що втратила право користування житлом, зважаючи на норми ст. 29 ЦК України. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. За приписами п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Встановлено, що позивачкою сплачений судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп., а сплату решти судового збору в сумі 2522 грн. 00 коп. ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 травня 2020 року відстрочено позивачці [PERSON] до постановлення судового рішення у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, зважаючи, що позов судом задоволений у повному обсязі, з відповідачів слід стягнути судовий збір в дольовому порядку пропорційно до задоволених судом вимог. При цьому, судом зазначається, що відповідно до п. 36. Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. У зв`язку з викладеним, судовий збір підлягає стягненню у такий спосіб: 840 грн. 80 коп., які сплачені позивачкою, стягуються з відповідачів на її користь, з [PERSON] та [PERSON] по 210 грн. 20 коп. з кожної, а із [PERSON] -420 грн. 40 коп. Судовий збір, який був відстрочений до ухвалення рішення, стягується з відповідачів в дохід держави, в сумі по 630 грн. 60 коп. із [PERSON] та [PERSON] , а із [PERSON] -1261 грн. 20 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved