Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

[PERSON] в особі представника - адвоката Друченко Т.В. звернувся до суду з вказаним позовом до Комунального закладу культури Сумської обласної ради «Сумська обласна філармонія» та свої вимоги тим, що наказом № 124 - К від 31 серпня 2020 року позивача, артиста ансамблю народної пісні Комунального закладу культури Сумської обласної ради «Сумська обласна філармонія», звільнено з роботи з 31 серпня 2020 року у зв`язку із закінченням терміну дії Контракту на підставі п. 2 ст. 36 КзпП України. Із зазначеним наказом [PERSON] ознайомлений 28 вересня 2020 року. Позивач вважає цей наказ незаконним, таким, що підлягає скасуванню з огляду на наступне. 01 вересня 2017 року позивач уклав контракт з Комунальним закладом культури Сумської обласної ради «Сумська обласна філармонія». Згідно з п. 1 розділу VII Контракту строк дії контракту з 01 вересня 2017 року по 31 серпня 2018 року. 01 вересня 2018 року внесено зміни до цього контракту, відповідно до п.1 яких, строк дії контракту вказано з 01 вересня 2018 року по 31 серпня 2019 року. 30 серпня 2019 року між сторонами укладено додаткову угоду, згідно з п. 1 розділу 2 якої строк дії Контракту визначено з 01 вересня 2019 року по 31 серпня 2020 року. 23 червня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій просив увільнити його від виконання обов`язків артиста ансамблю народної пісні у зв`язку із прийняттям на військову службу за контрактом та відповідно до вимог ст. 119 КЗпП України зберегти місце роботи, посаду, середній заробіток. 25 червня 2020 року між позивачем та Міністерством оборони України укладено контракт про проходження військової служби у Збройних силах України на посаді рядового складу. Контракт на проходження військової служби укладено строком на 3 роки. На шляху слідування до постійного місця служби 28 вересня 2020 року позивач дізнався про те, що спірним Наказом № 124-К від 31 серпня 2020 року його звільнено із роботи. Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VII, який набрав законної сили 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, у тому числі й на території м. Києва, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року (пункт 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію»). Роботодавець має право звільнити працівника у зв`язку з його призовом на військову службу, крім випадку призову під час мобілізації, на особливий період, - у такому випадку за працівником зберігається місце роботи, посада, компенсується середній заробіток на підприємстві, в якому він працював на час призову. Відповідно до повідомлення відповідача № 253 від 12 жовтня 2020 року розмір середньої заробітної плати позивача за період з 01 березня 2020 року по 31 серпня 2020 року становить 6554,34 грн. Відповідно до Листа Мінсоцполітики від 29 липня 2019 року № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норм тривалості робочого часу», у червні 2020 року визначено 20 робочих днів, у липні 2020 року - 23 робочих дні. Середньоденний заробіток позивача становить 6 554, 34 грн. : 22 дні = 297,92 грн. З часу звільнення позивача та до часу звернення до суду минуло повний 1 місяць та 27днів жовтня, з них робочих 18 днів у жовтні. Таким чином, розмір середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 вересня 2020 року по 27 жовтня 2020 року встановлюється у розмірі 6 554,34 грн. + (297, 92х18) = 11916,90 грн. Посилаючись на вказані обставини, просить суд скасувати наказ директора Комунального закладу культури Сумської обласної ради «Сумська обласна філармонія» № 124-К від 31 серпня 2020 року про звільнення [PERSON] , артиста ансамблю народної пісні; поновити позивача на посаді артиста ансамблю народної пісні Комунального закладу культури Сумської обласної ради «Сумська обласна філармонія» з 31серпня 2020 року; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 31серпня 2020 року, в розмірі 11916,90 грн.; витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн.; допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі [PERSON] на посаді артиста ансамблю народної пісні Комунального закладу культури Сумської обласної ради «Сумська обласна філармонія», та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за 1 місяць. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 13 листопада 2020 року відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 20 січня 2021 року о 10 год. 20 хв. 07 грудня 2020 року на адресу суду від КЗК СОР «Сумська обласна філармонія» надійшов відзив на позовну заяву, в якому висловлюється незгода з позовом та вказується на те, що відповідно до листа відповідача, позивач був повідомлений про те, що контракт з ним продовжуватися не буде, тобто, припиняє свою дію 31 серпня 2020 року, і що 31 серпня 2020 року є останнім робочим днем позивача. З даним листом позивач був ознайомлений 24 червня 2020 року. Також, в день звільнення, який є останній робочим днем, а саме 31 серпня 2020 року, позивач не звернувся до відповідача з метою проведення з ним розрахунку та отримання ним трудової книжки, як це передбачено ч.1ст. 47 КЗпП. Таким чином, строк, який визначений в ч.1 ст. 233 КЗпП, повинен починати свій відлік саме з 01 вересня 2020 року. Вказує на те, що необхідно врахувати, що норма, яка передбачає звернення до суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ч.1 ст. 233 КЗпП), кореспондується з нормою, яка визначена в ч. 2 ст. 47 КЗпП: «у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника». В даній справі, звільнення позивача відбулося не з ініціативи роботодавця, а в зв`язку з закінченням строку дії контракту. Тому відсутні підстави вважати, що відлік місячного строку, який визначений в ч.1 ст. 233 КЗпП, розпочався з дати ознайомлення позивача за наказом про звільнення, тобто з 28 вересня 2020 року. Відповідач вважає, що позивачем пропущений місячний строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Обов`язковою умовою для застосування гарантій для позивача, які передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП та ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є укладення ним військового контракту саме під час дії періоду мобілізації відповідно до Указу Президента України. На момент укладання контракту позивачем з Міністерством оборони України, період мобілізації не діяв, тобто, не було оголошено мобілізацію відповідно до Указу Президента України. Звертає увагу суду, що в нормі, яка міститься в ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зазначено «або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану». Позивачем не доведено, що він прийнятий на військову службу за контрактом під час виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Також не доведено і того, що контракт з позивачем укладено під час оголошення рішення про проведення мобілізації та/або під час дії воєнного стану. Трудові відносини відповідача з позивачем встановлені на визначений строк з урахуванням того, що концертна діяльність відповідача не має постійного характеру і виконувана робота позивачем залежить від кількості концертів, що проводяться відповідачем. Також, відповідач є бюджетною установою і кошторис на утримання не є постійним, що в свою чергу призводить до зміни фонду оплати праці. Відповідач не може планувати договірних трудових відносин на безстроковій основі. Таким чином, контракт між позивачем та відповідачем укладений відповідно до ч.1 п.2 ст. 23 КЗпП з урахуванням ч.2 ст. 23 КЗпП. Позивач також зазначає, що відповідно до пункту 21, 24 постанови КМУ від 19 березня 1994 року №170 «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору», у разі розірвання контракту з ініціативи роботодавця з підстав, установлених у контракті, але не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться за п.8 ст. 36 КЗпП з урахуванням гарантій встановлених законодавством. Таким чином, вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню (а.с.63-68). 20 січня 2021 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 29 березня 2021 року, надано час представнику позивача для ознайомлення з відзивом. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, представник відповідача з доводами позивача не погодився, зазначив, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. Позивач в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Суд, вислухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01 вересня 2017 року позивач уклав контракт з Комунальним закладом культури Сумської обласної ради «Сумська обласна філармонія». Відповідно до п. 3 розділу VІ Контракту підставами для припинення цього Контракту є, зокрема, призов або вступ працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову службу), крім випадків, коли за працівником відповідно до законодавства зберігаються місце роботи, посада. Згідно з п. 1 розділу VII Контракту строк дії контракту з 01 вересня 2017 року по 31 серпня 2018 року (а.с.13-21). 01 вересня 2018 року внесено зміни до вищевказаного контракту, відповідно до п.1 яких, строк дії контракту вказано з 01 вересня 2018 року по 31 серпня 2019 року (а.с.22). 30 серпня 2019 року між сторонами укладено додаткову угоду до контракту від 01 вересня 2017 року, згідно з п. 1 розділу 2 якої строк дії Контракту визначено з 01 вересня 2019 року по 31 серпня 2020 року (а.с.23). 23 червня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача із заявою, у якій прохав увільнити його від виконання обов`язків артиста ансамблю народної пісні у зв`язку із прийняттям на військову службу за контрактом, та відповідно до вимог ст. 119 КЗпП України зберегти місце роботи, посаду, середній заробіток (а.с.24). З повідомлення Сумської обласної філармонії позивач 24 червня 2020 року дізнався про те, що з 01 вересня 2020 року з ним не продовжено терміну контракту від 01 вересня 2017 року. Останній робочий день - 31 серпня 2020 року (а.с.71). 25 червня 2020 року між позивачем та Міністерством оборони України укладено контракт про проходження військової служби у Збройних силах України на посаді рядового складу. Контракт на проходження військової служби укладено строком на 3 роки. Відповідно до п. 8 Контракту про проходження військової служби військовослужбовець бере на себе зобов`язання виконувати службові (бойові ) завдання в операції об`єднаних сил (а.с.25-29). Наказом № 124-К від 31 серпня 2020 року [PERSON] , артиста ансамблю народної пісні Комунального закладу культури Сумської обласної ради «Сумська обласна філармонія», звільнено з роботи з 31 серпня 2020 року у зв`язку із закінченням терміну дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КзпП України, з яким [PERSON] ознайомлений 28 вересня 2020 року (а.с.12). Згідно із сертифікатом МО № 2866, що виданий начальником школи загальновійськової підготовки підполковником [PERSON] , солдат [PERSON] закінчив школу військової підготовки і здобув кваліфікацію «стрілець 3 класу». З вказаного сертифікату вбачається, що позивач [PERSON] у період з 30 червня 2020 року по 14 вересня 2020 року навчався за програмою підготовки "базова загальновійськова підготовка ВОС - 100" та склав випускні іспити. Свідоцтво видано начальником школи військової підготовки підполковником [PERSON] 16 вересня 2020 року (а.с.30-31). Частина 3 статті 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) в редакції станом на дату видання наказу про звільненні визначає, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». За ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII в редакції, станом на дату винесення наказу про звільнення (далі - Закон № 2232-XII) громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту». Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №3543-XII). Згідно з абзацами четвертим - шостим статті 1 Закону №3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу. Згідно п. 2 ч. 1 статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Аналізуючи приписи ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 39 Закону № 2232-XII в редакціях на час винесення оскаржуваного наказу, слід зазначити, що гарантії щодо збереження місця роботи, посади та середнього заробітку надаються наступним трьом категоріям працівників: - призваним на строкову військову службу, - призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, - прийнятим на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації. Часткову мобілізацію в Україні оголошено та проведено у декілька етапів, зокрема: Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014 - починаючи з 18 березня 2014 року по 01 травня 2014 року; Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 06 травня 2014 року №454/2014 - починаючи з 07 травня 2014 року по 20 червня 2014 року; Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 21 липня 2014 року №607/2014 - починаючи з 24 липня 2014 року по 06 вересня 2014 року; Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року №15/2015 - починаючи з 20 січня 2015 року у три черги протягом 210 діб по 17 серпня 2015 року. Тобто, саме з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації (17 березня 2014 року) відповідно до положень Закону №3543-XII законодавець пов`язує настання особливого періоду. При цьому сама мобілізація не вичерпує завдань особливого періоду, а лише розпочинає його дію. Закінчення періоду мобілізації, у свою чергу, не є самостійною підставою для припинення особливого періоду та в проміжках між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся. Аналіз змісту визначених статтею 1 Закону №3543-XII понять мобілізації, демобілізації та особливого періоду дає підстави для висновку, що закінчення особливого періоду пов`язане із прийняттям Президентом України рішення про порядок і терміни проведення демобілізації як комплексу дій, направлених на усунення наслідків мобілізації. Це безпосередньо випливає із визначеного законом поняття демобілізації, як комплексу заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України. Настання особливого періоду законодавець пов`язує із моментом оголошення рішення про мобілізацію (загальну чи часткову) або з моментом введення в державі воєнного стану, які є самостійними підставами виникнення та існування особливого періоду, а закінчення особливого періоду пов`язує із закінченням мобілізації або припиненням воєнного часу і частково періоду після закінчення воєнних дій. Період мобілізації закінчується прийняттям Президентом України окремого рішення про демобілізацію. Помилковим є ототожнення рішення про строк проведення мобілізації (призову) громадян на військову службу із періодом мобілізації, вжитим у статті 1 Закону №3543-XII. Видані протягом 2014-2015 років Укази Президента України «Про часткову мобілізацію» встановлюють саме строки проведення мобілізації (призову) громадян на військову службу, а не період мобілізації у розумінні Закону №3543-XII. Відповідно, закінчення встановлених Указами Президента України «Про часткову мобілізацію» строків призову громадян на військову службу не тягне закінчення чи переривання періоду мобілізації і, як наслідок, закінчення дії особливого періоду та не є підставою для закінчення дії контракту. В умовах триваючого воєнного конфлікту законодавець встановив певні обмеження щодо звільнення військовослужбовців, які проходять службу за контрактом. Зокрема таким обмеженням є продовження дії контракту на період до оголошення демобілізації. Щодо доводів представника відповідача стосовно можливості припинення строкового трудового договору, укладеного із позивачем, у зв`язку із закінченням строку його дії, незважаючи на перебування позивача на військовій службі за контрактом, суд зауважує наступне. Так, приписами частини 3 статті 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 39 Закону № 2232-XII передбачені гарантії у вигляді збереження місця роботи, посади та середнього заробітку, для працівників, що призвані на військову службу чи перебувають на ній за контрактом. Водночас, як вбачається з аналізу даних норм, застереження щодо непоширення вказаних гарантій на працівників, робота яких виконується на умовах строкового трудового договору, відсутні в приписах цих нормативно-правових актів. Відтак, помилковими є доводи відповідача щодо наданню пріоритетності приписів пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України без урахування гарантій, визначених ч. 3 ст. 119 КЗпП України. З огляду на вказане, оскільки позивач працював за строковим трудовим договором, строк дії якого закінчився у період проходження ним військової служби під час мобілізації, тому передбачена можливість його звільнення після проходження цієї служби у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП. Вказані обставини вказують на те, що звільнення позивача відбулося без дотримання зазначених норм законодавства. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що трудові права позивача були порушені відповідачем, а тому підлягає скасуванню наказ № 124-К від 31 серпня 2020 року про звільнення позивача, та він підлягає поновленню на посаді артиста ансамблю народної пісні. Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), пунктом 2 якого передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Згідно довідки КЗ СОР Сумської обласної філармонії, наданої на запит адвоката Друченко Т.В. 12 жовтня 2020 року, вбачається, що розмір середньої заробітної плати [PERSON] артиста народної пісні КЗК СОР Сумська обласна Філармонія за період з 01 березня 2020 року по 31 серпня 2020 року складає 6554,34 грн. (а.с.33). Таким чином середньоденна заробітна плата позивача складає - 972,92 грн. Суд не погоджується з позицією позивача щодо необхідності стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 31 серпня 2020 року, оскільки такий має розраховуватися з 01 вересня 2020 року. Також суд враховує доводи представника позивача, висловлені в судовому засідання, щодо необхідності стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу по дату постановлення рішення. Отже, період, за який необхідно стягнути середній заробіток, виходячи з заявлених позовних вимог, з 01 вересня 2020 року по 29 березня 2021 року, складає 145 робочих днів, тому розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 43198 грн. 40 коп. Частиною 1 статті 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 роз`яснено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін. Суд не погоджується з доводами відповідача з приводу того, що строк визначений в ч. 1 ст. 233 КЗпП повинен починати свій відлік з 01 вересня 2020 року з огляду, на думку відповідача, на повідомлення позивача про те, що контракт з ним продовжуватися не буде і припиняє дію 31 серпня 2020 року. Враховуючи заяву позивача від 23 червня 2020 року на адресу відповідача з проханням увільнити його від виконання обов`язків в зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, він мав обгрунтовані сподівання на задоволення такої заяви та на те, що звільнення з посади не відбудеться. З огляду на те, що відомостей на спростування позиції позивача, що копію наказу про звільнення позивачем було отримано 28 вересня 2020 року не надано, про що свідчить його підпис в наказі, суд приходить до висновку про поважність причин пропуску строку звернення до суду з вказаним позовом. При цьому суд не може взяти до уваги копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (а.с. 72), оскільки з нього вбачається, що лист не вручено та повернутий адресанту за закінченням терміну зберігання. За таких обставин наявні підстави для поновлення позивачу строку звернення до суду з вказаним позовом, оскільки причини його пропуску є поважними. На підставі ч. 5 ст. 235 КЗпП України, п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення про поновлення позивача на роботі. В той же час нормами ст. 430 ЦПК України не передбачено можливості допустити негайне виконання рішення суду в разі стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому такі вимоги позивача задоволенню не підлягають. Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати на правничу допомогу адвоката можуть включати в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката. Для того, щоб суд міг визначити розмір понесених витрат на правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу, сторона по справі повинна подати детальний опис наданих робіт (послуг) та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При відшкодуванні витрат на правничу допомогу розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо). У такому випадку важливо, щоб договір про надання правничої допомоги був з прозорим ціноутворенням, аби суд міг об`єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката. Адвокат повинен також надати детальний опис виконаних робіт з наданням доказів (документального підтвердження) факту виконаних адвокатом робіт. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. 28 вересня 2020 року між [PERSON] , та адвокатом Друченко Т.В, укладено угоду «Про надання правової допомоги» (а.с.34-36). З акту прийому-передачі наданий послуг від 27 жовтня 2010 року вбачається, що адвокатом Друченко Т.В відповідно до Договору про надання правової допомоги від 28 вересня 2020 року надала замовнику наступні послуги: - консультація з питань можливості подання позову про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - 2 години по 200 грн. = 400 грн., - надання адвокатських запитів - 2 запити по 200 грн.+ 400 грн., - підготовка позову про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - 6200 грн.(а.с.37). Відповідно до квитанції №25 про оплату правової допомоги, 10 жовтня 2020 року від [PERSON] на підставі угоди про надання правової допомоги від 28 вересня 2020 року прийнято 7 000 грн. (а.с.38). З орієнтовного розрахунку участі у судових засіданнях адвоката Друченко Т.В. у справі за позовом [PERSON] , до КЗ СОР «Сумська обласна філармонія» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, вбачається, що орієнтовна кількість судових засідань в суді першої інстанції - три, примірна вартість участі адвокат в суді першої інстанції - 3000 грн. (а.с.39). Від представника відповідача заперечень щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу не надходило. З урахуванням складності справи та виконаної адвокатом роботи, суд вважає, що зазначені представником відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн. 00 коп. є обґрунтованими. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України в зв`язку із задоволенням позову про поновлення позивача на роботі, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору за вказану вимогу, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп., а також в зв`язку з задоволенням позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved