Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

23.04.2019 р. до Київського районного суду м.Харкова надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітньої дочки - [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня зверненням з позовом та до досягнення [PERSON] повноліття. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що вона з відповідачем у справі перебувала у шлюбі, який рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13.07.2015 р. розірвано. Від проживання однією сім`єю сторони мають дочку - [PERSON] , [INFO] З жовтня 2011 р. сторони проживають окремо, дочка залишилась проживати з матір`ю. Після розірвання шлюбу [PERSON] не проявляє жодного інтересу до дочки, всі питання з виховання та утримання дитини вирішуються позивачем самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача. Дочка знаходиться на повному її утриманні, батько ж дитини будь-якої матеріальної допомоги ніколи не надавав й не надає по-сьогоднішній час. З дочкою не спілкується, не відвідує її вдома, про її фізичний і духовний розвиток не дбає, тобто виказує до дитини повну байдужість, тим самим не виконує жодного батьківського обов`язку покладеного на нього законодавством. [PERSON] , будучи батьком дитини, жодного разу не відвідав навчальний заклад у якому дитина навчається, ніколи не відвідував батьківських зборів, шкільними справами дитини не цікавиться, не відвідує концерти та конкурси, що проводяться у навчальному закладі. Батько жодним чином не цікавиться станом здоров`я дочки, всі обстеження та лікування дитини здійснюються лише позивачем. Дитина відвідує дитячий музично-драматичний театр «БЛЕСС», зайнята у виставах вказаного театру, відвідує репетиції, але батько дитини жодним чином не проявляє інтересів до захоплень дочки, її розвитком, успіхами та досягненнями не цікавиться. Виходячи з наведеного, позивач вказує, що викладені факти можна розцінювати як ухилення [PERSON] від виховання дочки, свідомого нехтування ним батьківськими обов`язками щодо утримання та виховання своєї малолітньої дитини, що підтверджує несерйозність ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків, у зв`язку з чим, з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини, позивач вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, [PERSON] не є інвалідом, є працездатною особою, не має інших аліментних зобов`язань, в нього відсутні інші діти та непрацездатні особи, які б знаходились на його утриманні, але в добровільному порядку не бажає надавати матеріальну допомогу на утримання дочки. Позивач вважає, що аліменти в розмірі однієї четвертої частки заробітку (доходу) [PERSON] , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця буде тим розміром коштів, який забезпечить необхідні потреби дитини та не буде суперечити інтересам платника аліментів. [PERSON] також повідомила суд, що вона зверталась до Київського районного суду м. Харкова із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] аліментів, однак їй було відмовлено у видачі судового наказу про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини з підстав, визначених положеннями ч. 9 ст. 165 ЦПК України. У зв`язку з викладеним позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 26.04.2019 р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання. 02.07.2019 р. до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи щодо позову та висновок, просив розглядати справу за його відсутності. 08.07.2019 р. до суду представником позивача подано заяву про проведення підготовчого судового засідання проведення підготовчого судового розгляду за її відсутності, вважала можливим призначити справу до розгляду. Відповідач в підготовче засідання повторно не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив, будь-яких заяв до суду не подавав. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 08.07.2019 р. закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач та її представник не з`явились, представник позивача подала заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судових засідань повідомлявся належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи містяться пояснення представника з проханням розглядати справу без участі представника органу опіки та піклування, надано письмовий висновок щодо розв`язання спору. Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, згідно яких неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, враховуючи, що позивачем та представником третьої особи подані до суду заяви про розгляд справи без їх участі, суд вважає можливим провести судовий розгляд справи. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Суд, дослідивши подані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 08 серпня 2003 р. [PERSON] та [PERSON] одружились , про що в книзі реєстрації актів про одруження 08.08.2003 р. зроблено запис за №1243 міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 1 Харківського обласного управління юстиції. [INFO] . народилась [PERSON] , про що в книзі реєстрації народжень 02.08.2005 р. зроблено відповідний актовий запис за №2658 (а.с.7). Батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 13.07.2015 р. розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у міському відділі реєстрації актів громадянського стану №1 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 1243 (а.с.17). [PERSON] з дитиною [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.18). За наданою інформацією Харківської середньої спеціалізованої музичної школи-інтернат, [PERSON] , [INFO] , навчається у вказаному закладі з 01.09.2016 р. на диригентсько-хоровому відділі. Вихованням та матеріальним забезпеченням займається мати [PERSON] , протягом всього навчання дитини в школі відвідувала батьківські збори тільки мати (а.с.19). [PERSON] відвідує репетиції та зайнята у виставах дитячого музично-драматичного театру «БЛЕСС», який здійснює свою діяльність на громадських засадах в Харківському Будинку актора Леся Сердюка НСТДУ на підставі Статуту Харківського міжобласного відділення Національної спілки театральних діячів України. Батьківськи збори, вистави та інші заходи відвідує мати дитини - [PERSON] (а.с.20). Також, [PERSON] перебуває на обліку в Комунальному некомерційному підприємстві «Міська дитяча поліклініка № 23» Харківської міської ради, де знаходиться на диспансерному обліку у лікарів невролога і кардіоревматолога з приводу вегетативної дисфункції, доброякісної внутрішньочерепної гіпертензії та вторинної кардіоміопатії з 2014 року. За останні три роки дитина була неодноразово обстежена амбулаторно та була пролікована. Амбулаторні прийоми лікаря [PERSON] відвідує у супроводі матері. Рекомендації фахівців щодо лікування доньки мати виконує в повному обсязі (а.с.21). У березні 2019 року [PERSON] зверталась до Київського районного суду м. Харкова із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на малолітню дочку - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) [PERSON] , але не менше 50 % прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи із дня звернення із заявою про видачу судового наказу і до досягнення [PERSON] , [INFO] , повноліття. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 18.03.2019 р. [PERSON] відмовлено у видачі судового наказу про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини на підставі ч.9 ст.165 ЦПК України. Частиною 4 ст.19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до ч.5 ст.19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст.19 СК України). Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради розглянуто питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки, [PERSON] , [INFO] та надано висновок №431 від 20.06.2019 р., в якому Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON] (а.с.40-41). Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Відповідно до ст.6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Згідно ст.3,9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка відповідно до ст.9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в п. 15 Постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно ст.164 СК України батько або матір дитини можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання ними своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч.2, 3 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р. та яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язана забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно ст..6 вказаної Конвенції кожна дитина має невід`ємне право на життя. Держава забезпечує у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р. та яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст..180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 181 СК України у разі відсутності домовленості між сторонами щодо обрання способу виконання обов`язку утримувати дитину, питання щодо стягнення аліментів і визначення їх розміру вирішується судом. Аналогічна правова позиція викладена у п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до якого, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини в судовому порядку. Відповідно до ч. 1,2 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідноі ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Зі змісту ч.1 ст.183 СК України вбачається, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік», прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Враховуючи визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, суд приходить до висновку, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти в розмірі, що буде відповідати, як інтересам дитини, так і матеріальному становищу та стану здоров`я платника аліментів. При визначенні величини аліментного платежу суд враховує, відповідно до ст. 182 СК України, матеріальне становище платника аліментів, той факт, що відповідач перебуває в працездатному віці, не обтяжений турботами щодо утримання непрацездатних батьків, а також з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати своїх дітей та визнання частково відповідачем позовних вимог, вважає, що аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно на утримання дитини, є сумою, що відповідатиме обов`язку батька дитини забезпечити частину витрат на її утримання, з урахуванням мінімальних життєвих потреб дитини і матеріального стану відповідача. Суд вважає, що визначений розмір аліментів у частці від доходу її батька щомісячно є достатнім та не буде порушувати майнові права дитини. Положеннями ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частино 2 статті 77 ЦПК України. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав та стягнення з нього аліментів на утримання дочки- [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки від всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з часу звернення до суду, тобто з 23.04.2019 р. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір за вимогу про позбавлення батьківських прав в розмірі 768,40 грн. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір", суд стягує судовий збір з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved