Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до Новоайдарського районного суду Луганської області з даною заявою про встановлення факту смерті особи, заінтересована особа - Новоайдарський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, посилаючись на те, що [INFO] року в м. Донецьк помер її брат - [PERSON]. На підтвердження факту смерті брата, заявниці медичною установою м. Донецьк видано довідку про причину смерті № 54 від 15.04.2017 року. На теперішній час заявниця має намір оформити спадкові права на спадщину, яка залишилась після померлої. [PERSON] звернулась до Новоайдарського районного відділу держаної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, з метою отримання свідоцтва про смерть [PERSON], але їй відмовили, посилаючись на те, що наявні у заявниці документи, які є необхідними для проведення реєстрації смерті особи, є недійсними, оскільки видані на території непідконтрольній українській владі, тому [PERSON] вимушена звернутись до суду з цією заявою про встановлення факту смерті [PERSON], який помер [INFO] року в м. Донецьк. Заявниця - [PERSON] у судове засідання не з'явилась, в заяві просила розглянути справу за її відсутності, вимоги, викладені в заяві підтримала, просила їх задовольнити. Представник заінтересованої особи - Новоайдарського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області у судове засідання не з'явилась, надала письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, заперечень з приводу заявлених вимог не надала. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що [INFO] року в м. Донецьк помер брат заявниці - [PERSON]. Факт смерті [PERSON], підтверджується довідкою про причину смерті № 54 від 15.04.2017 року, виданої КЗ «Центральна міська клінічна лікарня № 9 міста Донецька», відповідно до якої [INFO] року помер [PERSON], у віці 83 (вісімдесяти трьох) років, причина смерті - ішемічний інфаркт головного мозку (а.с. 5). Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] підтверджується копіями наступних документів: свідоцтвом про народження [PERSON] (а.с. 6), свідоцтвом про народження [PERSON] (а.с. 7), свідоцтвом про одруження (а.с. 8). У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть також бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У відповідності до ст. 11 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст. 14 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Оцінюючи довідку про причину смерті № 54 від 15.04.2017 року, виданої КЗ «Центральна міська клінічна лікарня № 9 міста Донецька», суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Приймаючи до уваги викладені заявницею обставини, підтвердження їх належними доказами, відсутність заперечень з боку заінтересованої особи, з метою захисту прав особи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню. Законом України від 04.02.2016 року № 990-VIII "Про внесення змін до ЦПК України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України", який набув чинності 23 лютого 2016 року, внесено зміни до ст. 367 ЦПК України щодо негайного виконання рішення суду про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved