Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, в якому просить стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги з 19 травня 2020 року по 03 серпня 2020 року, що складає 72 911,28 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01 листопада 2019 року він був прийнятий на посаду начальника відділу сервіс - деск та моніторингу департаменту координації регіональних підрозділів та підтримки робочих місць державного підприємства «Інформаційні судові системи» на підставі Наказу № 324-к від 31 жовтня 2019 року. Наказом відповідача від 15 травня 2020 року № 81-к позивач був звільнений з займаної посади 18 травня 2020 року за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю. Зазначеним наказом також передбачено виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі статті 44 КЗпП України. Однак, 18 травня 2020 року відповідач, всупереч вимогам статті 44 КЗпП України, фактично не здійснив виплату вихідної допомоги, натомість, виплатив її 03 серпня 2020 року, із затримкою розрахунку на 52 робочі дні, що підтверджується випискою з карткового рахунку позивача. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 серпня 2020 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Жовноватюк В. С. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін за вищевказаним позовом. Розпорядженням Виконуючого обов`язки керівника апарату Петухової А. О. від 05 лютого 2021 року № 273 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 760/18090/20, провадження № 2/760/2231/21 у зв`язку з перебуванням головуючого судді Жовноватюк В. С. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами. На підставі вищевикладеного та відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду для розгляду вказаної цивільної справи визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року вказану справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачем, до канцелярії суду було подано відзив, в якому останній заперечує проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим, оскільки в день звільнення 18 травня 2021 року позивачу було виплачено компенсації за невикористані основну та додаткову щорічні відпустки у сумі 15 639,82 грн. Крім того, розрахунок вихідної допомоги, належний до виплати позивачу, був здійснений 18 травня 2020 року, в день звільнення, яка становила 86 400,90 грн, до виплати (після відрахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору) - 69 552,08 грн. Відповідно до відомості нарахування коштів № 3085 та платіжних доручень № 238336 віл 03 серпня 2020 року та № 5163 від 03 серпня 2020 року, вихідна допомога у розмірі 69 552,08 грн (двома платежами) направлена на картковий рахунок позивача в АТ «Райффайзен Банк Аваль». Також зазначає, що суми вихідної допомоги при припиненні трудового договору та суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не належать до фонду оплати праці, тобто розрахунок за час затримки виплати вихідної допомоги, не належить до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури, а тому до вказаних правовідносин не застосовується положення статті 117 КЗпП України. У зв`язку з викладеним просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 04 березня 2021 року ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва було задоволено клопотання відповідача про розгляд справи за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, та призначено перше судове засідання. До канцелярії суду, засобами поштового зв`язку, надійшла відповідь позивача на відзив, в якій останній зазначив, що трудовим законодавством України передбачено, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові мають бути виплачені у день його звільнення. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність. Так, останнім днем роботи позивача було 18 травня 2020 року, отже відповідач в цей день був зобов`язаний не тільки здійснити нарахування вихідної допомоги, але й також здійснити її фактичну виплату, однак відповідач вказаних дій не здійснив, тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом і просить його задовольнити. Від відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких останнім було викладено позицію та доводи аналогічні тим, які містились у раніше поданому відзиві, та просив відмовити у задоволенні позову. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, 20 липня 2021 року подав заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, підтримала позицію викладену у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. При цьому, статтею 3 КЗпП встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Таким чином, відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці» та іншими. Положеннями статей 21, 43 Конституції України, статей 94, 115 КЗпП України, статей 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Судом встановлено, що позивача було прийнято на посаду начальника відділу сервіс - деск та моніторингу департаменту координації регіональних підрозділів та підтримки робочих місць державного підприємства «Інформаційні судові системи», що підтверджується записом у трудовій книжці [PERSON] серії [NUMBER] , та відповідним Наказом про прийняття на роботу від 31 жовтня 2019 року № 324-к (а. с. 23-24, 54). Наказом в.о. генерального директора ДП «Інформаційні судові системи» Калуга В. А. від 25 травня 2020 року за № 91-К «Про припинення трудового договору» позивача 18 травня 2020 року звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю. Крім того, вказаним наказом визначено виплатити [PERSON] вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, стаття 44 КЗпП України. Статтею 36 КЗпП України закріплено підстави для припинення трудового договору. Серед іншого пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставою припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Відповідно до положень частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. При припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39), працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку (стаття 44 КЗпП України). Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19). Згідно з частиною четвертою 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Звертаючись до суду з указаним позовом, [PERSON] просив стягнути з ДП «Інформаційні судові системи» середньомісячний заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги з 19 травня 2020 року по 03 серпня 2020 року на підставі статті 117 КЗпП України, що складає 72 911,28 грн, посилаючись на затримку розрахунку виплати вихідної допомоги на 52 робочі дні, що є порушенням статті 43 Конституції України та статей 44, 47, 49, 116 КЗпП України. Як вбачається із наданого відповідачем розрахунку вихідної допомоги при звільненні № 91-к, який був розрахований 18 травня 2020 року, тобто у день звільнення позивача, вихідна допомога становить 86 400,09 грн, а до виплати, після відрахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору, 69 552,08 грн. Відповідно до відомості нарахування коштів від 03 серпня 2020 року № 3085 та платіжного доручення від 03 серпня 2020 року № 5162, вихідна допомога у розмірі 69 552,08 грн направлена на картковий рахунок позивача в АТ «Райффайзен Банк Аваль» тільки 03 серпня 2020 року, тобто із затримкою в 52 робочих дня. Позивач погоджується з розміром нарахованої відповідачем йому суми вихідної допомоги. Факт отримання вказаної суми 03 серпня 2020 року також підтверджується позивачем. Враховуючи вищевикладене, отримавши 15 травня 2020 року заяву позивача про звільнення із займаної посади за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, ДП «Інформаційні судові системи» було зобов`язане не тільки видати наказ про звільнення [PERSON] з роботи за власним бажанням 18 травня 2020 року у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю, а також здійснити повний розрахунок, в тому числі з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно із статтею 44 КЗпП України. Разом з тим, відповідач 18 травня 2020 року вказаних дій щодо виплати вихідної допомоги не вчинив та здійснив таку виплату лише 03 серпня 2020 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: копіями виписки з карткового рахунку позивача, відомістю про нарахування коштів № 3085 та платіжним дорученням № 5162 від 03 серпня 2020 року. Про обставини щодо виплати вихідної допомоги позивачу саме 03 серпня 2020 року також зазначено представником відповідача у відзиві на позовну заяву. Отже, судом встановлено, що виплата вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку була здійснена ДП «Інформаційні судові системи» позивачу [PERSON] лише 03 серпня 2020 року, тобто із затримкою розрахунку виплати вихідної допомоги на 52 робочі дні, а тому позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги є обґрунтованими. Порядок розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачений постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Отже при визначенні середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, суд виходить з наступних розрахунків: - останніми двома повними місяцями роботи позивача є березень 2020 року та квітень 2020 року; - кількість фактично відпрацьованих позивачем календарних днів в зазначений період (виходячи з того, що трудовим договором визначений п`ятиденний робочий тиждень) становить за березень 2020 року - 21, за квітень 2020 року 21); - позивачу за цей період нарахована заробітна плата у розмірі за березень 2020 року - 33 089,88 грн, за квітень 2020 року - 28 800 грн; - середньоденний заробіток позивача за останні два повні місяця роботи становить (33 089,99 + 28 800) / (21 + 21) = 1 473,57 грн; - кількість робочих днів з 19 травня 2020 року по 03 серпня 2020 року складає 52 дні; - середній заробіток за зазначений період склав 1 473,47 х 52 = 76 625,64 грн. Таким чином, враховуючи, що суд, відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України, при ухваленні судового рішення не може виходити за межі позовних вимог, то позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у розмірі, визначеному позивачем, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги у розмірі 72 911,28 грн. Посилання представника відповідача на те, що вихідна допомога не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури, а відтак необгрунтованим є твердження позивача, що за її невиплату передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, є безпідставними з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 р. у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Як встановлено судом, виплата вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку була нарахована ДП «Інформаційні судові системи» позивачу [PERSON] 18 травня 2020 року, однак виплачена лише 07 серпня 2020 року, тобто із затримкою розрахунку виплати вихідної допомоги на 52 робочі дні. Отже, з урахуванням вищевикладеного позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги є обґрунтованими, а доводи представника відповідача про те, що за несвоєчасну виплату вихідної допомоги не застосовується відповідальність передбачена статтею 117 КЗпП України, є безпідставними. Що стосується заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності з посиланням на те, що позивач про порушення свого права дізнався 18 травня 2020 року, а з укзаним позовом звернувся лише 19 серпня 2020 року, тобто з пропуском строку визначеного частиною першою статті 233 КЗпП України, то вона не підлягає задоволенню, оскільки дійсно позивач про порушення свого права дізнався в момент свого звільнення - 18 травня 2020 року, однак з указаним позовом він звернувся 17 серпня 2020 року, а не 19 серпня 2020 року, як стверджує представник відповідача, що підтверджується відміткою "Укрпошти" на конверті (а. с. 27), тобто в межах тримісячного строку звернення до суду зазхистом свого порушеного права. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем, що включають судовий збір у розмірі 878,80 грн, підлягають стягненню на її користь з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved