Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

25.11.2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому, просить визнати за нею право власності на спадкове майно за законом після померлого сина [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 26.02.1996 її чоловіком [PERSON] на підставі договору купівлі продажу було придбано у власність квартиру [ADDRESS] 22.02.2000 між [PERSON] та її сином [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за номером 10-965, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] ? частину вказаної квартири. [INFO] її син [PERSON] помер. Вона є єдиним спадкоємцем після свого сина, який одружений не був та дітей не мав. 20.08.2015 року [PERSON] звернулась із заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. про видачу свідоцтва про право на спадщину, а саме, ? частину квартири, яка за життя належала її сину на підставі договору дарування. Однак, нотаріусом було відмовлено їй у видачі свідоцтва, оскільки правовстановлюючий документ - договір дарування, за життя спадкодавця не був зареєстрований в органах БТІ. Позивачка зазначає, що вона прийняла спадщину після свого сина за правилами ст. 1268 ЦК України, оскільки на час відкриття спадщини вона постійно з ним проживала. Договір дарування від 22.02.2000 є дійсним та законним, а право власності спадкодавця на ? частину квартири ніким не оспорюється. Посилаючись на зазначені вище обставини позивачка просить задовольнити її позовні вимоги. В судове засідання позивачка не з'явилася. Через свого представника 23.03.2016 до канцелярії суду подала заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з'явився. Згідно письмових пояснень, остання просить розглядати справу у відсутності свого представника. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. згідно заяви просить розглядати справу у її відсутності. Третя особа реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання свого представника не направила. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. При таких даних, з урахування положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України, суд знаходить можливим провести розгляд справи у відсутності сторін та третіх осіб. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що вбачається із свідоцтва про смерть серія [NUMBER], виданого відділом реєстрації смерті у м. Києві [INFO]. За життя на користь [PERSON] було укладено договір дарування від 22.02.2000, посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Короткевич Н.П., зареєстрований в реєстрі за номером 10-965, об'єктом якого була ? частина квартири [ADDRESS] На час укладання вказаного договору првовідносини власності регулювалися, зокрема, Цивільним кодексом Української РСР в редакції від 30.10.1999, Законом України «Про власність» в редакції 11.04.1995. У відповідно до положень ст. 128 ЦК Української РСР передбачалось, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Положеннями ст. ст. 244, 227 ЦК Української РСР встановлювались вимоги до форми договору дарування. Зокрема, договір дарування жилого будинку повинен був нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягло недійсність договору. Договір дарування жилого будинку підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка втратила чинність згідно із наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56., Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, яка затверджена наказом Держбуду України від 9 червня 1998 року № 121, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26 червня 1986 року за № 399/2839, та яка втратила чинність згідно з наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 15 лютого 2002 року № 36 у зв'язку з прийняттям Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445. У відповідності до вказаних підзаконних нормативних актів реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Таким чином, суд приходить до висновку, що спадкодавець [PERSON], відповідно до договору дарування від 22.02.2000 набув права власності на ? частину квартири [ADDRESS] Відповідно, внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить право власності на ? частину квартири [ADDRESS] З матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] є матір'ю [PERSON]. Зазначена обставина підтверджується наданими суду письмовими доказами, а саме, свідоцтвом про народження серія [NUMBER], виданим 03.12.1983 відділом ЗАГС Залізничного району м. Києва, а також витребуваним судом записом акту про народження №2976 від 03.12.1983. Отже, після відкриття спадщини, позивачка у відповідності до ст.ст. 1223, 1261 ЦК України набула права на спадкування після свого сина, як спадкоємець першої черги. Згідно положень ч.ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що на момент смерті [PERSON] позивачка [PERSON] постійно проживала зі своїм сином, що підтверджується наявністю в паспорті позивачки штампа про реєстрацію місця проживання та довідкою Житлово-експлуатаційної дільниці №901 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва. Таким чином, позивачка в передбаченому законом порядку прийняла спадщину після свого сина [PERSON] Відповідно до матеріалів спадкової справи відкритої приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. щодо майна померлого [INFO] року [PERSON] слідує, що позивачка є єдиним спадкоємцем за законом першої черги. 20.08.2015 року [PERSON] звернулась із заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. про видачу свідоцтва про право на спадщину, Листом від 12.11.2015 нотаріусом було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва. Свою відмову нотаріус мотивував тим, що правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності спадкодавця - договір дарування від 22.02.2000, за життя спадкодавця не був зареєстрований в органах БТІ. Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 15 ЦК визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини визначає: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 386 ЦК, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. За змістом ст. 392 ЦК власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи обставини наведені вище, суд вважає, що вимоги позивачки [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті її сина [PERSON] знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді і підлягають задоволенню, оскільки останньою було прийнято спадщину у встановлений законом спосіб, а наданими суду доказами підтверджено її право на спадкування за законом зазначеного майна та його належність на час смерті спадкодавцю. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved