Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-27 00:00:00

1.Позиція позивача. У вересні 2018 року [PERSON] звернувся до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до [PERSON] , треті особи, без самостійних вимог: Заводський районний відділ Державної міграційної служби України у місті Кам`янське, Центр надання адміністративних послуг Кам`янської міської ради «про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням», в якому просить: -Визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , що є підставою для зняття [PERSON] з реєстраційного обліку по квартирі за адресою: [ADDRESS] ; -Судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 27 лютого 2015 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 76. З 2017 року після погіршення сімейних відносин відповідач стала проживати окремо. 09 серпня 2018 року рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області шлюб розірвано. Позивач є власником квартири відповідно до договору купівлі-продажу укладеного 04.03.2016 року і посвідченого нотаріусом першої державної нотаріальної контори Трощій Н.Г., зареєстрованому в реєстрі № 1, розташованої за адресою: [ADDRESS] . 13.07.2016 року в зазначеній квартирі була зареєстрована відповідач [PERSON] . 2. Позиція відповідача та третьої особи. Відповідач, [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомила, судова повістка - виклик направлена відповідачеві на останню відому суду адресу і в силу ст.131 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідача неповажними.. Треті особи: -Заводський районний відділ Державної міграційної служби України у місті Кам`янське та Центр надання адміністративних послуг Кам`янської міської ради, через канцелярію суду подали заяви про розгляд справи без участі їхнього представника, не заперечували, щодо прийняття судом рішення у відповідності до чинного законодавства. 3. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи. 24.09.2018 року позивач [PERSON] звернувся до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовною заявою. Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 листопада 2018 року було відкрито провадження та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 травня 2019 року залучено третю сторону, яка не заявляє самостійних вимог, а саме Центр надання адміністративних послуг міста Кам`янське. Позивач [PERSON] користуючись своїм правом подав заяву про проведення судового розгляду за своєю відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Представники третіх осіб - Центру надання адміністративних послуг міста Кам`янське, та Заводський районний відділ Державної міграційної служби України у місті Кам`янське в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. 4. Фактичні обставини встановлені судом. 27 лютого 2015 року, між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 76 (а.с.7). З 2017 року після погіршення сімейних відносин відповідач стала проживати окремо 09 серпня 2018 року рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 27 лютого 2015 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 76 - розірвано (а.с. 8-9). [PERSON] . [INFO] , відповідно до витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо місця проживання зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). [PERSON] , [INFO] - є власником квартири відповідно до договору купівлі-продажу укладеного 04.03.2016 року і посвідченого нотаріусом першої державної нотаріальної контори Трощій Н.Г., зареєстрованому в реєстрі № 1, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за номером 110052890 від 05.01202018 року, квартира за адресою: [ADDRESS] , в розмірі Ѕ частина, форма власності приватна зареєстрована за [PERSON] (а.с.14). Відповідно 05 січня 2018 року [PERSON] як продавець, [PERSON] , як покупець уклади договір купівлі продажу Ѕ частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як К.А. (а.с.12-13). Відповідно до акту від 17 вересня 2018 року № 918 про не проживання виданого Комунальним підприємством Кам`янської міської ради «управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] не поживає (а.с.15). Відповідно до довідки ТОВ «ЄРУ КП»№ 3/26084 від 13.09.2018 року за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , [INFO] (а.с.16.) Позивач наголошує на тому, що реєстрація відповідача у належній йому квартирі істотно порушує його права, як власника, перешкоджає здійсненню права по користуванню і розпорядженню квартирою. У зв`язку з тим, що відповідач зареєстрована в квартирі, він вимушений нести додаткові витрати за комунальні послуги, тому звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів. 5. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Виходячи з наведених вище норм діючого законодавства, право власності позивача на спірну квартиру, що включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку та порушується на даний час. Згідно із ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Статтею 72 ЖК України зазначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, відповідно до ст. 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. 6. Висновки та мотиви прийнятого рішення. 27 лютого 2015 року, між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 76. В період шлюбу, відповідно до договору купівлі-продажу укладеного 04.03.2016 року і посвідченого нотаріусом першої державної нотаріальної контори Трощій Н.Г., зареєстрованому в реєстрі № 1, розташованої за адресою: [ADDRESS] [PERSON] купив зазначену квартиру. 05 січня 2018 року [PERSON] як продавець, [PERSON] , як покупець уклади договір купівлі продажу Ѕ частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як К.А. 09 серпня 2018 року рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 27 лютого 2015 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 76 - розірвано. Після розірвання шлюбу, відповідач виїхала з зазначеної квартири, її теперішнє місцезнаходження не відоме, це підтверджено актом про не проживання. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391ЦКУкраїни. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач був відсутній в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, є підтвердженими. Судові рішення містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухвалених рішень під час розгляду справи у суді не встановлено. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна вимога в частині визнання відповідача таким, що втратили право користування житловим приміщенням є, обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім`ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Тобто наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Верховний Суд в своїй постанові від 22 листопада 2018 року, по справі № 760/13113/14-ц,зазначає, що при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. «Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)». Отже, суд приходить до висновку, що заявлені стороною вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. 7. Судові витрати. Щодо стягнення судових витрат, позивачем було сплачено судовий збір при подачі позовної заяви, а у відповідності до ч.1 ст.141ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позову, з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] - 704,80грн. суму судового збору.

Outcome: approved