Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого на дитину певного віку, щомісячно до його повноліття, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач в добровільному порядку участі в утриманні дитини не приймає, хоча працює, має заробіток та можливість надавати дитині матеріальну допомогу. За таких обставин позивач просить позов задовольнити. Позивач у судовому засіданні присутньою не була, представник позивача [PERSON] позов підтримала, просить суд його задовольнити. Відповідач відзиву на позов не подав, при цьому у судовому засіданні позов визнав частково, не заперечує проти стягнення з нього аліментів у розмірі 1/6 частини його заробітку. Повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.7), в графі «батько» значиться [PERSON] , мати [PERSON] . Сторони проживають окремо, неповнолітня дитина знаходяться на матеріальному утриманні матері - позивача по справі (а.с.10). Згідно статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття (ч.2); сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3). Відповідно до Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11 (стаття 5), кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. №789-XІІ) дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Невиплата аліментів на утримання неповнолітніх дітей, на які вони мають право відповідно до законодавства становить порушення їх майнових прав відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, яка передбачає таке: «Кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини висловив наступну думку: «Поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу №1. Згідно зі ст. ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними віку повноліття. Утримання неповнолітньої дитини являється обов`язком як матері, так в рівній мірі і батька. Згідно з положеннями ст.183 СК України суд може визначити аліменти у частці від заробітку (доходу) матері, батька. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ст.182 СК України). При цьому, ч.2 ст.182 СК України визначено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, позивач не працює, перебуває на обліку в УСЗН В.Писарівської РДА, де отримує щомісячну одноразову допомогу при народженні 1-єї дитини у розмірі 860,00 грн. (а.с.8) та державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям у розмірі станом на 01.03.2019 2632,48 грн. (а.с.9), інших джерел доходів не має, тому не має можливості самостійно надавати неповнолітньому сину належне матеріальне утримання та забезпечувати власні потреби. Відповідач відзиву із запереченнями проти позову не подав. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до наданих відповідачем письмових матеріалів, він працює, має постійний заробіток, середній розмір якого складає 6 279, 84 грн. (а.с.27), сплачує на даний час аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина [PERSON] , [INFO] , відповідно до рішення В.Писарівського райсуду Сумської області від 28.03.2017 (а.с.29-30), однак виплата аліментів закінчується 15.06.2019. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи обставини справи, приймаючи до уваги приписи ст.183 СК України, суд вважає за можливе позов задовольнити і стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини у заявленій позивачем частці від його заробітку, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову, а також судовий збір на користь держави відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved