Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

30.11.2015 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради (далі ГРА ЛМР) звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ЛКП «Центральне», в якому просила суд зобовязати відповідача за власні кошти демонтувати самовільно влаштовану металеву решітку на рівні першого поверху в межах квартири № 17 на дворовому фасаді буд. 31 по вул. Куліша у м. Львові. Свої вимоги мотивує тим, що будинок № 3 по вул. Куліша перебуває у віданні Львівської міської ради та на обслуговуванні Львівського комунального підприємства «Центральне». Квартира № 17 у вказаному будинку належить на праві власності [PERSON] [PERSON] було самовільно влаштовано металеву решітку на рівні першого поверху в межах квартири № 17 на дворовому фасаді будинку. Попередженням № 382 ЛКП «Центральне» від 23.07.2015 року власника квартири було зобовязано демонтувати встановлену конструкцію. У серпні 2015 року актом було встановлено, що решітка не демонтовано та власника попереджено про необхідність її демонтажу. 27.08.2017 року адміністративною комісією ГРА ЛМР винесено постанову № 154, якою [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 150 КУпАП у звязку із самовільним встановленням металевої загорожі (решітки) та накладено на останнього стягнення у виді штрафу. В подальшому, 01.09.2015 року комісією ЛКП «Центральне» було складено акт обстеження технічного стану квартири № 17, в якому була встановлена суть перепланування встановлення металевої решітки. 21.09.2015 року в.о. голови ГРА ЛМР прийнято розпорядження № 399 «Про демонтаж самовільно встановленої металевої решітки на дворовому фасаді буд. № 31 по вул. Куліша у м. Львові». Однак, відповідач вимоги розпорядження не виконав. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити його у повному обсязі. Надала пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідач та його представник під час розгляду справи проти задоволення позову заперечили. Суду пояснили, що розпорядження ГРА ЛМР від 21.09.2015 року № 399 скасоване судом, тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд встановив наступне. Відповідно до довідки ЛКП «Центральне» від 23.10.2015 року № 4400, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] П. у м. Львові. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Попередженням № 382 ЛКП «Центральне» від 23.07.2015 року [PERSON] було зобовязано демонтувати встановлену конструкцію. У серпні 2015 року актом було встановлено, що решітка не демонтовано та власника попереджено про необхідність її демонтажу. 27.08.2017 року адміністративною комісією ГРА ЛМР винесено постанову № 154, якою [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 150 КУпАП у звязку із самовільним встановленням металевої загорожі (решітки) та накладено на останнього стягнення у виді штрафу. В подальшому, 01.09.2015 року комісією ЛКП «Центральне» було складено акт обстеження технічного стану квартири № 17, в якому була встановлена суть перепланування встановлення металевої решітки. 21.09.2015 року в.о. голови ГРА ЛМР прийнято розпорядження № 399 «Про демонтаж самовільно встановленої металевої решітки на дворовому фасаді буд. № 31 по вул. Куліша у м. Львові». Проте, дане розпорядження скасоване постановою Галицького районного суду м. Львова від 30.11.2015 року. Відповідно до ст. 152 ЖК УРСР (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) переобладнання і перепланування квартири, що належить громадянинові на праві приватної власності, проводиться лише з дозволу виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів. Згідно з ч. 4-5 ст. 319 ЦК України, власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до ч. 1 ст. 177 ЖК УРСР, громадяни зобов'язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об'єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під'їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування. Статтею 179 ЖК УРСР визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.1.4.1 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року № 76, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства. Відповідно до п. 1.4.4 цих Правил, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що призводять до порушення тривкості або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту, не допускається. Перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі, не допускається. Згідно з п.1.4.6 Правил, власник, наймач (орендар) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення, що припустив самовільне переобладнання або перепланування, що призводить до порушення конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту, зобов'язаний за свій рахунок привести це приміщення до попереднього стану. Пунктом 4 "Правил користування приміщеннями житлових будинків", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 за №45, встановлено права та обовязки власників та наймачів (орендарів) приміщень житлових будинків. Зокрема, такі мають право на переобладнання і перепланування житлових та підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку. У листі Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 11.09.2006 року вказано, що роботи з перепланування повинні проводитися відповідно до проекту, розробленого з дотриманням вимог чинних будівельних норм і правил (ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», ДБН В.2.5-20-2001 «Газопостачання», ДБН А.22-3-97 «Склад, порядок, розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва»). Суд вважає доведеним те, що відповідачем самовільно влаштована решітка на внутрішньому фасаді будинку без отримання відповідного дозволу у встановленому законом порядку. Вказані обставини повністю встановлені у постанові адміністративної комісії ГРА ЛМР № 154 від 27.08.2017 року, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил користування жилими приміщеннями, самовільне переобладнання жилого будинку. Постанова не оскаржена відповідачем. У звязку з наведеним, факт скасування судом розпорядження в.о. голови ГРА ЛМР № 399 «Про демонтаж самовільно встановленої металевої решітки на дворовому фасаді буд. № 31 по вул. Куліша у м. Львові» не є підставою для відмови у задоволенні позову. Інші досліджені судом докази є належними та достатніми для задоволення вимог районної адміністрації. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог Галицької райадміністрації Львівської міської ради, оскільки обставини, на які посилається позивач, підтверджені доказами. В той же час, відповідач не надав суду жодних доказів на спростування позовних вимог. Відтак, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору у розмірі 1218 грн.

Outcome: approved