Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

25.06.2020 до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до Донецького національного медичного університету, в якій позивачка просить: - визнати незаконним та скасувати наказ від 05.06.2020 №344 про її звільнення; - поновити її на посаді головного бухгалтера Донецького національного медичного університету; - стягнути з Донецького національного медичного університету на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи із середньоденної заробітної плати 437,04 грн, який станом на 06.07.2020 дорівнює 8303,76 грн, пославшись на таке: З 03 червня 2019 року вона працювала головним бухгалтером у відповідача. 05 червня 2020 року наказом № 344 від 05.06.20 її було звільнено за п.3 ст.40 КЗпІІ України за систематичне невиконання нею без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором. Вважає звільнення незаконним за таких підстав: Відповідно до ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у тому числі у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Підставою для звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України стали два накази про застосування до неї дисциплінарного стягнення: наказ № 303 від 21.05.2020 та наказ № 304 від 22.05.2020, які є незаконними. Відповідно до позиції Верховного Суду при оскарженні до суду наказу про звільнення за пунктом 3 статті 40 КЗпП України, суд зобов`язаний перевірити правильність накладення дисциплінарного стягнення, які враховані при звільненні, незалежно від того, чи оскаржувався кожен наказ окремо в установлений законом строк. Наказом № 303 від 21.05.2020 їй була оголошена догана за «порушення локальних актів ДНМУ та чинного законодавства», при цьому, що під цим мала на увазі адміністрація Відповідача їй не зрозуміло. При прийомі на роботу її як бухгалтера не було ознайомлено з її посадовими обов`язками. Посадової інструкції вона не підписувала. Заповнення Табелю робочого часу не входить до обов`язків Головного бухгалтера згідно з Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників. Догана їй оголошена за «самовільне встановлення режиму роботи під час коронавірусу», що не відповідає дійсності. Так, після оголошення Всеукраїнського карантину та закриття міжміського сполучення ректором видано ряд наказів, що стосувалися роботи Університету в умовах карантину, а саме з врахуванням постанови КМУ № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19» видано: - наказ №127 від 12.03.2020, яким призупинено освітній процес в Університеті. Пунктом 5 наказу бухгалтерській службі наказано забезпечити здійснення оплати праці співробітникам Університету відповідно до ст.113 КЗпП України; - наказ ректора №139 від 18.03.2020, пунктом 10 якого начальникам відділів та служб Університету наказано організувати дистанційну роботу працівників відділів та забезпечити на робочому місці протягом робочого дня одного працівника відповідно зі складеним графіком; - наказ ректора №154 від 23.03.2020, яким начальникам структурних підрозділів Університету наказано забезпечити роботу відділу у повному дистанційному режимі; - наказ ректора №248 від 24.04.2020 «Про продовження всеукраїнського карантину до 11.05.2020», яким також встановлена робота в повному дистанційному режимі. Згідно з п.2 вказаного наказу бухгалтерії наказано при нарахуванні заробітної плати керуватися п.3 ст.113 КЗпП України; - наказ №186 від 01.04.2020, за яким на період карантину оплата праці працівників ДНМУ здійснюється згідно з табелями робочого часу, в яких позначається робота за основним місцем роботи або робота в режимі он лайн, а якщо робітники не можуть виконувати свої обов`язки он лайн, це вважається простоєм, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівників або для людей, які його оточують, і навколишнього середовища не з його вини та позначається в табелі як П. Керівники підрозділів контролюють роботу робітників своїх підрозділів та позначення в табелях робочого часу по своїм підрозділам та у встановленому порядку подають табеля робочого часу до бухгалтерської служби. Виконуючи вище згаданий наказ, вона вимушена була ставити у своєму табелі використання робочого часу позначку П, згідно з якою заробітна плата розраховувалася як оплата по середньому заробітку. Такі ж рекомендації визначені у листі МОН №1/9-161 від 13.03.2020, а саме оплата праці усім працівникам (педагогічним, науково-педагогічним та іншим працівникам) закладів і установ освіти, навчання в яких призупинено на період карантину, здійснюється в розмірі середньої заробітної плати. Отже табеля обліку використання робочого часу, які особисто вона не заповнювала, за березень-квітень 2020 р. заповнені у відповідності до ст.113 КЗпП України, листа МОН України та вказаних наказів ректора. Її пояснення перед застосуванням стягнення не були взяті до уваги. Наказом № 304 від 22.05.2020 їй була оголошена догана за «невиконання своїх службових обов`язків та за невиконання рішення суду». Наполягає, що вона не знайома зі своєю посадовою інструкцією. Крім того, у наказі № 12\\16\\7-п від 16.12.2019 ректором зобов`язано їй виплатити [PERSON] , яка постановою Кропивницького апеляційного суду була поновлена на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, виплатити середній заробіток, проте ані Постанова, яка набрала законної сили, ані дублікат виконавчого листа їй не було направлено, навіть на день її звільнення. Вважає ці дії ректора навмисними та такими, що є направленими на її незаконне звільнення. Бухгалтерська служба нарахувала, виплатила та відобразила у бухгалтерському обліку суму місячного заробітку. Згідно із законодавством виплата середнього заробітку, стягнутого судом, може бути здійснена при наданні оригіналу виконавчого листа, виданого відповідним судом. Однак оригінал виконавчого листа стягувач так і не надала, навіть на день її звільнення. Щодо незаконності наказу № 344 від 05.06.2020 у частині її звільнення: Третє порушення нею трудової дисципліни було їй оголошено разом з повідомленням про її звільнення наказом № 344 від 05.06.2020 за те, що вона «не виконала судове рішення ». Та це не відповідає дійсності. [PERSON] рішенням суду поновлено на посаді заступника керівника з виховної роботи МНЦ. Суд допустив до негайного виконання поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в розмірі за один місяць. Наказом від 11.03.20 її (позивачку) зобов`язано (п.3) виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць за період з 27.04.2018 по 26.05.2018. Бухгалтерська служба нарахувала, виплатила та відобразила у бухгалтерському обліку суму місячного заробітку. В іншій частині виплата здійснюється після набуття рішенням законної сили, що відбувається на 30-й день після отримання відповідачем повного тексту рішення. Виплата середнього заробітку, стягнутого судом, може бути здійснена при наданні оригінала виконавчого листа, виданого відповідним судом. Оригіналу виконавчого листа, а також оригіналу рішення суду і дотепер не було надано. Не зважаючи на надані нею раніше пояснення, ректор в порушення законодавства видав наказ та звільнив її з посади головного бухгалтера, а причиною звільнення по суті стало її прагнення дотримуватися діючого законодавства України та працювати за законом. Таким чином, Відповідач незаконно її звільнив з посади головного бухгалтера, оскільки: - порушення за першим наказом не є складовою її трудової функції та не є її порушенням та порушенням взагалі; - оплата за ст.113 КЗпП України проводилася відповідно до локальних актів Відповідача та діючого законодавства у період карантину; - рішення суду нею не виконано за другим наказом з поважних причин (оригінал рішення, яке набрало чинності, чи виконавчий лист до неї не поступав); - рішення суду нею не виконане за другим наказом з тієї самої причини, але наказом № 03/11/4-п від 11.03.2020 її зобов`язано сплатити [PERSON] тільки середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць за період з 27.04.2018 по 26.05.2018, що вона і виконала. Тобто локальний акт підприємства був направлений на виконання рішення тільки у частині сплатити [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць за період з 27.04.2018 по 26.05.2018; - нею не було допущено систематичного невиконання чи неналежного виконання трудових обов`язків; - відповідачем не доказана наявність її вини. Принцип вини прямо закріплений у п.24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робочих і службовців підприємств, установ, організацій, затверджених Постановою Державного комітету СРСР з праці і соціальних питань від 20 липня 1984 р. № 213, який кваліфікує поведінку працівника як порушення трудової дисципліни за наявності вини працівника та поширюється на звільнення як один із видів дисциплінарного стягнення (ст.147 КЗпП), і опосередковано - у п.3 ст.40 КЗпП (адже звільнення допускається за систематичне невиконання трудових обов`язків за відсутності поважних причин). Згідно зі статутом Університету прийом на роботу та звільнення головного бухгалтера необхідно погоджувати з Міністерством охорони здоров`я України. Але таке погодження про її звільнення не було отримано в МОЗ України, що є грубим порушенням. Також в порушення приписів трудового законодавства України з нею не було здійснено розрахунок при звільненні. Розрахункові було їй виплачено 15.06.2020. Таким чином, вважає, що звільнення проведене незаконно, її права на працю порушені Відповідачем і підлягають захисту у судовому порядку. Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07 липня 2020 року відкрите провадження в цивільній справі №233/2937/20 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.50). Відповідач (представник Гур`єв В. М. ) проти заявлених позовних вимог заперечив у повному обсязі за підстав, викладених у відповіді на відзив на позовну заяву (а.с.57-58), пославшись на таке: Дійсно наказом 303 від 21.05.2020 [PERSON] було оголошено догану за самовільне встановлення собі режиму роботи. Догану було оголошено за те, що остання самостійно в табелях обліку використання робочого часу за березень та квітень 2020 року у графі «Відмітки про явки та неявки за числами місяця» проставила «П» (простій) декільком працівникам, у тому числі і собі. Хоча простій в Університеті оголошується лише наказом ректора, і тільки тоді бухгалтерія має право робити відповідні відмітки. Проставивши собі та іншим робітникам університету простій, [PERSON] безпідставно звільнила себе і інших від виконання службових обов`язків протягом березня та квітня з нарахуванням при цьому безпідставно заробітної плати. Стосовно наказів про оголошення догани № 304 від 22.05.2020 та № 344 від 05.06.2020 зауважили на такому. Рішенням Ленінського районного суду м. Кропивницького по справі № 405/3256/18 за позовом [PERSON] останню 04.03.2020 було поновлено на посаді та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. На виконання рішення суду наказом ДНМУ № 03/11/4-и від 11.03.2020 [PERSON] поновлено на посаді заступника керівника з виховної роботи МНЦ, та головному бухгалтеру наказано виплатити останній середній заробіток за час вимушеного прогулу. Однак, незважаючи на наявність вищенаведеного Наказу, [PERSON] відмовилася його виконувати, хоча це є розпорядженням прямого керівника, посилаючись та те, що [PERSON] не надала до бухгалтерії виконавчого листа. Однак, за невиконання судового рішення існує кримінальна відповідальність, яку несе ректор як керівник, та це додає додаткові фінансові виграти, які пов`язані з виконанням судового рішення через органи виконавчої служби. Саме тому 23.04.2020 ректором ДНМУ [PERSON] було видано розпорядження «Про з`ясування причин невиконання рішення суду». Це розпорядження було виконане комісією і на ім`я ректора направлено службову записку. Таким чином, [PERSON] було законно та обґрунтовано оголошено догану наказом № 304 від 22.05.2020. Що ж стосується наказу № 344 від 05.06.2020 щодо невиконання [PERSON] рішення Кропивницького апеляційного суду по справі № 404/3004/18 від 08.08.2019 та наказу ректора про поновлення на посаді провідного фахівця міжнародного навчального центру Лавриненко О. В. № 12/16/7-п від 16.12.2019 то ситуація таж сама, що і з наказом № 304. Просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Позивачка подала відповідь на відзив (а.с.64-65), в якій зауважила на такому: Представник Відповідача у відзиві спотворює обставини, а саме вказує, що вона не виконала наказ №03/11/4-п від 11.03.2020 про поновлення на роботі [PERSON] в частині виплати її середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Дане твердження не відповідає дійсності, оскільки наказом від 11.03.20 її зобов`язали (п.3) виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць за період з 27.04.2018 по 26.05.2018. Бухгалтерська служба нарахувала, виплатила та відобразила у бухгалтерському обліку суму місячного заробітку. В іншій частині, виплата здійснюється після набуття рішенням законної сили, що відбувається на 30-й день після отримання відповідачем повного тексту рішення. Тобто, від неї не вимагалося виплачувати всю суму, стягнуту за рішенням суду, як це зазначено Відповідачем, і бухгалтерською службою п.3 наказу №03/11/4-п був виконаний. Також, їй відомо що станом на 01.08.2020 виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ані [PERSON] , ані [PERSON] здійснена не була, і це відображено в акті перевірки ГУ Держпраці у Донецькій області за липень 2020 р. Отже з наведеного вбачається, що її (позивача) звільнили незаконно. Просить задовольнити позов у повному обсязі. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до такого: Судом встановлено, що [PERSON] з 29.05.2019 по 05.06.2020 перебувала у трудових правовідносинах з Донецьким національним медичним університетом: з 29.05.2019 працювала на посаді заступника головного бухгалтера, з 03.06.2019 - головним бухгалтером; 05 червня 2020 року наказом № 344 від 05.06.2019 звільнена за п.3 ст.40 КЗпПУ з формулюванням «За систематичне невиконання нею без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку», що підтверджується відповідними записами у її трудовій книжці (а.с.6-19). Як вбачається з копії наказу № 344 від 05 червня 2020 року, яким [PERSON] було звільнено, остання припустила невиконання судового рішення та невиконання своїх службових обов`язків, що виразилося у безпідставній відмові виплатити [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу на підставі рішення Ленінського районного суду м. Кропивницький від 04.03.2020 у справі №405/3256/18, що у сукупності з порушеннями, за якими [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальності наказами № 303 від 21.05.2020 і № 304 від 22.05.2020, є підставою для притягнення [PERSON] до відповідальності у вигляді звільнення за п.3 ст.40 КЗпП (а.с.24-25). Вирішуючи питання правомірності такого звільнення, суд виходить з такого: Відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу , трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Пленум Верховного суду України у п.23 Постанови №9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив: «За передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року». Висновок про систематичне невиконання позивачкою обов`язків був зроблений відповідачем, виходячи з обставин притягнення її до дисциплінарної відповідальності на підставі вище згадуваних наказів №№303,304: -наказом № 303 від 21 травня 2020 року оголошено догану зокрема [PERSON] , головному бухгалтеру, у зв`язку з тим, що нею безпідставно за власною ініціативою в табелю обліку використання робочого часу проставлено простій, чим самовільно встановлено собі режим роботи (а.с.27); -наказом №304 від 22 травня 2020 року оголошено догану [PERSON] , головному бухгалтеру, за порушення трудової дисципліни (за невиконання своїх службових обов`язків), що виразилося у безпідставній відмові виплатити [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу, що підлягало стягненню на підставі рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 08.08.2019 в справі №404/3004/18 (а.с.28). Проте наказом №449 від 20 серпня 2020 року скасовано наказ №303 від 21.05.2020 «у зв`язку із відсутністю обґрунтування та підстав наказу, який був виданий ректором [PERSON] з грубим порушенням приписів КЗпП України, враховуючи відсутність факту порушення трудової дисципліни» (а.с.67). Наказом №450 від 20 серпня 20 року скасовано наказ №304 від 22.05.2020 про оголошення догани головному бухгалтеру [PERSON] «у зв`язку із відсутністю обґрунтування та підстав наказу, який був виданий ректором [PERSON] з грубим порушенням приписів КЗпІІ України, враховуючи відсутність факту порушення трудової дисципліни» (а.с.68). Тож на час ухвалення судом рішення відсутні визначені п.3 ст.40 КЗпП України підстави для звільнення позивачки. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Тож в частині вимог поновлення на роботі позов обґрунтований і має бути задоволеним. За приписами п.4 ч.1 ст. 430 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Зробивши висновок про необхідність поновлення позивачки на роботі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. За приписами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (абз.3 п.2); нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абз.1 п.8). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8). Середній заробіток позивачки за час вимушеного прогулу розрахований, виходячи з середньоденної заробітної плати та кількості робочих днів вимушеного прогулу. Відповідно до відомостей Донецького національного медичного університету Міністерства охорони здоров`я України (а.с.88-94) [PERSON] перед звільнення було відпрацьовано 15 днів у травні 2020 року, за що їй була нарахована заробітна плата у розмірі 6500,47 грн. Заробітна плата за квітень 2020 року судом при визначені середньоденної заробітної плати не враховується через перебування позивачки у цей місяць у простою. Середньоденна заробітна плата обчислена шляхом ділення сумарної заробітної плати (доходу) на кількість відпрацьованих робочих днів (6500,47 грн / 15) становить 433,36 грн, розрахунок якої відповідає вище згадуваному Порядку. Тому з відповідача на користь позивачки слід стягнути її середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи із середньоденної заробітної плати 433,36 грн х 79 днів затримки розрахунку (за виключенням вихідних та святкових) = 34235,44 грн. Тож позов підлягає задоволенню у повному обсязі. У зв`язку з тим, що відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача за ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України в розмірі 1680,80 грн, виходячи з такого: Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, він має вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи. Від сплати судового збору позивачка звільнена на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" як позивач у справі про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пп.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви немайнового характеру судовий збір справляється в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З 01 січня 2020 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в розрахунку на місяць у розмірі 2102,00 грн. Отже, при поданні позову судовий збір в частині вимоги поновлення на роботі як вимоги немайнового характеру складав 840,80 грн (2102,00 грн. х 0,4), судовий збір в частині вимоги стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як вимоги майнового характеру складав 840,80 грн (2102,00 грн. х 0,4), тому з відповідача в доход держави належить стягнути судовий збір в сумі 1680,80 грн (840,80 грн + 840,40 грн). Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи, сторонами не надані.

Outcome: approved