Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

23.12.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, який зареєстровано 05 липня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області, про що складено актовий запис № 293, а також стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 10 000,00 гривень щомісячно, з моменту звернення до суду з цим позовом, до досягнення [PERSON] повноліття. Обгрунтовуючи свої вимоги, позивачка зазначила, що вона та відповідач зареєстрували шлюб 05 липня 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області, про що складено актовий запис № 293. Від шлюбу мають спільну доньку - [PERSON] , [INFO] . Після народження доньки, в них почалися постійні конфлікти та суперечки, через що спільне життя стало неможливим та нестерпним. Кожний із них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Вона неодноразово протягом останнього часу намагалася говорити з відповідачем про їхні особисті сімейні проблеми, пропонувала спокійно вирішувати їх, однак ніяких результатів це не дало. В сімейних стосунках нічого не змінювалося з часу народження доньки, і хоча вона прикладала для цього максимально зусиль, їхні відносини переросли в ще більш ворожі. В результаті їхніх розмов вона прийшла до висновку, що розлучення це єдиний вихід для них побудувати нове щасливе життя, та зберегти нормальне бачення про сім`ю їхньої спільної дитини. За наведених обставин їхній шлюб носить лише формальний характер, збереження сім`ї є неможливим, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливі. Між позивачкою та відповідачем на момент пред`явлення цього позову не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини. Відповідач має нерегулярний , мінливий дохід, частину якого одержує в натурі. Крім того, відповідач не має іншої родини та інших неповнолітніх дітей, не має утриманні інших осіб, які потребують обов`язкового утримання з його боку, а тому просить стягувати аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 10 000, 00 гривень. Ухвалою судді Баранівського районного суду від 12.01.2021 року відкрито спрощене позовне провадження по справі та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, справу призначено до розгляду по суті без виклику сторін, роз`яснено відповідачу наслідки неподання відзиву на позов у встановлений судом строк (а.с.15 ). Відзиву на позов відповідач не надіслав. Позивач [PERSON] направила до суду заяву в якій просила розглядати дану справу без її участі, позовні вимоги в частині стягнення аліментів зменшила та просила стягувати аліменти в розмірі 5 000 гривень щомісячно до виповнення дитині повноліття. Відповідач [PERSON] , надіслав до суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги позивача визнає повністю та погоджується на стягнення з нього аліментів у розмірі 5 000 гривень щомісячно на утримання доньки [PERSON] . Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, надавши їм об`єктивну та неупереджену оцінку, враховуючи відсутність заперечень проти позову з боку відповідача, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, з огляду на таке. Судом встановлено, що 05.07.2014 року між [PERSON] та [PERSON] Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області, було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис № 293 (а.с. 6). Позивачка та відповідач є батьками неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] ( а.с. 8), яка проживає з матір`ю ( а.с. 9). Неповнолітня дитина перебуває на утриманні позивачки. Відповідач не виконує батьківського обов`язку по її утриманню, участі у їх вихованні не бере, що відповідачем не заперечується. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним Кодексом, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно зі ст.51 Конституції України та ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. За нормами ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна зі сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, беручи до уваги визнання відповідачем позову, суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам як позивача, так і відповідача. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя не можливе, позивачка має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також враховуючи, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам обох сторін, суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає до задоволення. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Ст. 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За приписами ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1 ст.183 СК України). Відповідно до ч. 1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з ч. 1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи вимоги закону щодо обов`язку відповідача утримувати неповнолітніх дітей, право позивачки на вибір способу стягнення аліментів на власний розсуд - або у твердій грошовій сумі, або у частці від доходу платника аліментів, не залежно від того, чи він офіційно працевлаштований та від інших обставин (ч.3 ст.181 СК України в редакції Закону № 2037-VIII від 17.05.2017 року), суд позовні вимоги щодо стягнення аліменів вважає обгрунтованими. При поданні позову позивачкою сплачено 840,80 грн. судового збору, які підлягають до стягнення з відповідача на її користь, відповідно до вимог п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України. На підставі ч. 1 п. 3 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивач при подачі позову до суду про стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору, тому судовий збір необхідно стягнути із відповідача на користь держави. На підставі наведеного,

Outcome: approved