Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

15 вересня 2020 року [PERSON] звернулася до Зміївського районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . З відповідачем [PERSON] вона перебуває в зареєстрованому шлюбі, однак на даний час на розгляді в Зміївському районному суді Харківської області знаходиться цивільна справі за її позовом про розірвання шлюбу між сторонами. Відповідач зареєстрований у спірному будинку, однак з 2012 року в ньому не проживає, що підтверджується актом обстеження житлових умов, складеним депутатом Лиманської сільської ради Зміївського району в присутності свідків. В будинку відсутні його особисті речі, він не утримує і не ремонтує будинок, хоча перешкод у проживанні чи користуванні житлом йому ніхто не чинив. В зв`язку з реєстрацією відповідача в будинку у позивачки постійно виникають труднощі щодо оформлення субсидії та отримання інших довідок в державних органах, тому, посилаючись на норми Конституції України, Житлового та Цивільного кодексів, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Учасники справи, повідомлені належним чином про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явились. Позивач [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила задовольнити позов в повному обсязі та, в разі неявки відповідача, ухвалити по справі заочне рішення. Розгляд справи просила провести без її участі, на фіксуванні судового процесу технічними засобами не наполягала (а.с.24) Відповідач [PERSON] неодноразово повідомлявся судом про дату і час судового розгляду, в тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади, однак повторно в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов чи інших клопотань щодо розгляду справи не подавав. Згідно статті 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, не подано відзиву на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Отже, відповідно до ч.4 статті 223, п.4 ч.1 статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідно до положень ч.2 статті 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши доводи позовної заяви та письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд встановив наступне: Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину, виданого 19 жовтня 2002 року державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Ілінською Л.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-879, житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] належить в порядку спадкування за законом позивачці [PERSON] (а.с.8) Відповідно до Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 18.11.2005 року, виданого Лиманською сільською радою Зміївського району Харківської області, позивачка зареєструвала шлюб із Відповідачем 08 листопада 2005 року, актовий запис № 21, та змінила дошлюбне прізвище на « [PERSON] » ( а.с.11) \~ \~ \~ \~Згідно Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Лиманською сільською радою Зміївського району Харківської області, від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 14 від 16.10.2006 (а.с.12) Відповідно до Довідки Лиманської сільської ради Зміївського району Харківської області від 10.09.2020 року, в будинку [ADDRESS] разом із відповідачкою зареєстровані чоловік [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] (а.с.9) Згідно Акту обстеження від 11.09.2020 року, складеного депутатом Лиманської сільської ради Зміївського району Харківської області Вировською Оленою Михайлівною в присутності свідків, відповідач [PERSON] за місцем реєстрації в [ADDRESS] , не проживає без поважних причин понад 8(вісім) років. За місцем реєстрації відсутні його особисті речі, перешкод у користуванні будинком йому не чинилося (а.с.10) Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд зазначає наступне: Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, а саме, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявне у позивача право власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.2 статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Матеріали справи свідчать про те, що відповідач [PERSON] зареєстрований та проживав в спірному житловому будинку як член сім`ї власника і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту був факт спільного проживання позивача з відповідачем, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту. Відповідач [PERSON] не проживає в спірному житловому будинку з 2012 року, позивачкою подано до суду позов про розірвання шлюбу з відповідачем, а отже суд приходить до висновку, що фактичне тривале непроживання відповідача у вказаному вище житловому приміщенні є обставиною, яка має істотне значення, а тому право відповідача користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Таким чином, суд вважає, що позовна заява [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати, що складаються з суми судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved