Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Літинського районного суду Вінницької області позовом до ТОВ «Велес Авто» про захист прав споживача та стягнення коштів, в якому, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача на свою користь сплачені за попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу №0211/17 від 29.11.2017 року кошти та неустойку у загальній сумі 88000 грн. у зв'язку із розірванням договору, укладеного поза торговельним або офісним приміщенням відповідача. Свої позовні вимоги мотивує тим, що між ним та відповідачем 29.11.2017 року укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0211/17. Так, натрапивши на привабливе оголошення про продаж трактора у м. Вінниці, який був потрібен йому для обробітку власного городу, він зателефонував за вказаним у оголошенні номером телефона і йому було запропоновано прибути у м. Вінниця, вказано адресу, за якою слід прибути. По прибуттю за вказаною адресою йому роз'яснено про необхідність внесення авансового платежу, укладення попереднього договору, після чого трактор буде доставлено та укладено основний договір купівлі-продажу. Після цього менеджер виписала йому квитанцію на 55000 грн. та направила для проведення сплати в банк, пояснивши, що тим часом заповнюватиме договір. Сплативши у відділенні "Зодчих" ПАТ КБ «Приватбанк» обумовлену суму, він повернувся та надав менеджеру квитанцію, а менеджер надала підписати йому договір, показала, де слід підписати. Він підписав, усі документи менеджер забрала у папку і запропонувала їхати додому та очікувати на доставку трактора, що він і зробив. Оскільки трактор йому не було доставлено, а телефоном повідомили, що він виявився несправним, у зв'язку з чим його передання не є можливим і позивач зрозумів, що відповідач не мав намір виконувати свої договірні зобов'язання. Переглянувши відгуки в інтернеті про купівлю таким способом трактора у відповідача, які були негативні, люди, які уклали попередній договір і сплатили кошти, транспортних засобів не отримали, з чого він зрозумів, що його ошукали. У зв'язку із вказаними обставинами він вирішив розірвати договір і 07.12.2017 року направив на адресу, зазначену у договорі, заяву про розірвання договору і повернення йому сплачених коштів. На його заяву відповідач не надав відповіді і не повернув сплачені ним кошти, тому такі дії відповідача вважає протиправними, такими, що порушують його права як споживача, гарантовані законом. Договір з ним було укладено поза торговельним або офісним приміщенням відповідача, в порушення п.п.6, 9, 26 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживача», оскільки він укладався у м. Вінниці, в той час як ТОВ «Велес Авто» знаходиться у м. Харкові, що вбачається із відомостей, внесених у ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. За відповідачем відокремлених структурних підрозділів не зареєстровано. Юридичною адресою відповідача, відповідно до договору та відомостей з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зазначено наступну адресу: м. Харків, вул. Полтавський шлях, буд.56, офіс 512/1. Тобто укладення договору у приміщенні в м. Вінниці, де не зареєстровано ні філії, ні представництва, ні іншого структурного підрозділу ТОВ «Велес Авто», є укладенням договору поза торговельним або офісним приміщенням. Із посиланням на ст.12 закону України «Про захист прав споживачів» позивач вважає, що сплачені ним кошти підлягають поверненню. Повідомлення про розірвання договору з вимогою повернути кошти він направив відповідачеві 07.12.2017 року. Тридцять днів, протягом яких відповідач повинен повернути йому сплачені ним кошти, з моменту направлення вимоги, минули 06.01.2018 року. Отже, з 06.01.2018 року по день подання позову - 23.01.2018 року затримка повернення коштів становить 16 днів, тому неустойка становить 8800 грн. (55000 грн. х 1% х 60 днів = 8800 грн.). 06.03.2018 р. позивач [PERSON] збільшив свої позовні вимоги та просив стягнути з відповідача кошти сплачені за попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу та неустойку у загальній сумі 88000 грн (а.с. 44). З врахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с.44), неустойка становить з 06.01.2018 року по 07.03.2018 року (дата подання заяви про збільшення позовних вимог), тобто за 60 днів - 33000грн.(55000 грн. х 1% х 60 днів = 33000 грн.). Таким чином, вважає, що в цілому з відповідача на його користь слід стягнути 88000 грн. (55000 грн. + 33000 грн.). Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явився надавши до канцелярії суду заяву про розгляд справи у його відсутність збільшенні позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Одночасно до своєї заяви долучив підтвердження надсилання відповідачу заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 73-77). Представник відповідача ТОВ «Велес Авто» у судове засідання повторно не з'явився, хоча про місце дату та час судового засідання повідомлявся заздалегідь на належним чином. В матеріалах справи наявне поштове відправлення, котре повернулось до суду за письмовою заявою одержувача (а.с. 62, 71). Відтак, згідно ч.9 ст. 130 ЦПК України, суд вважає, що відповідач був повідомлений належним чином про удове засідання, оскільки особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою належним чином. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, оскільки позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечував. У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з'явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини неявки; не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи, заяву позивача [PERSON] оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 29.11.2017 р. між позивачем [PERSON] з однієї сторони, який є покупцем, і Товариством з обмеженою відповідальністю «Велес Авто», яке є продавцем, було укладено попередній договір № 0211/17 купівлі-продажу транспортного засобу, відповідно до ст.635 ЦК України, згідно з яким сторони зобов'язуються у встановлений строк укласти Договір купівлі-продажу транспортного засобу (Основний договір) на умовах, що встановлені у цьому Попередньому договорі. У відповідності до п.1.1. Попереднього договору) Транспортний засіб (майно), який продавець зобов'язується придбати у третіх осіб для його відчуження покупцеві за Основним договором, та який являтиметься предметом Основного договору, має наступні ідентифікаційні ознаки: марка МТЗ, модель 82.1, рік випуску 2017, інші характеристики не зазначені (п.1.2. Попереднього договору).Сторони зобов'язуються укласти Основний договір до 05.11.2017 р. за умови повного виконання п.2.1. цього Попереднього договору (п.1.5. Попереднього договору) (а.с. 3-5). Пунктами 2.1. та 2.2 Попереднього договору передбачено порядок оплати, зокрема, на підтвердження дійсних намірів сторін на укладення Основного договору в момент укладення цього Попереднього договору покупець перераховує на поточний рахунок продавця грошові кошти в розмірі 55000 грн., а продавець своїм підписом під цим Попереднім договором підтверджує отримання таких коштів. Зазначена сума розцінюється сторонами як аванс за Основним договором, а при оформленні Основного договору вартість майна, що підлягає сплаті покупцем, буде зменшена на суму, сплачену за цим Попереднім договором (а.с. 3-5). Пунктом 1.6. Попереднього договору встановлено, що істотною умовою Основного договору є те, що продавець зобов'язується передати майно у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти майно та оплатити його вартість у сукупності 550000 грн. Право власності на майно переходить покупцю з моменту сплати повної вартості майна на підставі Основного договору. Майно передається продавцю з моменту сплати повної вартості майна, зазначеної в цьому Попередньому договору, після укладення Основного договору, якщо сторони не домовляться про інше при укладенні Основного договору (а.с. 3-5). Відповідно до п.1.8. Попереднього договору, він вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та діє до моменту цкладення Основного договору. 29.11.2017 року, згідно з квитанцією № 0.0.905241134.1 позивач [PERSON]сплатив у відділенні «Зодчих» Вінницької філії ПАТ КБ «Приватбанк» на користь відповідача ТОВ «Велес Авто» платіж у сумі 55000 грн., у призначенні якого вказано, що це - сплата згідно з попереднім договором купівлі-продажу № 0211/17 (а.с.6). Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] виконав умови п.п.2.1., 2.2. Попереднього договору щодо внесення авансу. Крім того, судом встановлено, що Попередній договір укладався між позивачем та відповідачем у м. Вінниці, де позивачем також проведено оплату авансу за умовами п.п.2.1., 2.2. Попереднього договору, не дивлячись на те, що місцем його укладення зазначено м. Харків, оскільки позивач [PERSON] не міг одночасно перебувати у м. Харків і укладати договір, та у м. Вінниці здійснювати оплату авансу за Попереднім договором. При цьому, суд вважає, що вказана обставина також визнається та не заперечується відповідачем, оскільки відзиву із викладом своїх заперечень щодо обставин, вказаних у позовній заяві, відповідач на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 12.02.2018 року (а.с. 33) не надав. Таким чином, судом встановлено, що попередній договір між позивачем та відповідачем укладено поза місцезнаходженням відповідача, яке зареєстровано у м. Харкові, при цьому, відповідач не має зареєстрованих відокремлених підрозділів чи філій у м. Вінниці чи в інших населених пунктах України, що підтверджується Детальною інформацією про юридичну особу від 18.01.2018 року (а.с.10-12). 07.12.1017 року позивачем [PERSON] відповідачеві надіслано повідомлення про розірвання договору і повернення коштів у зв'язку із розірванням договору, з якого вбачається, що позивач, відповідно до ч.3 ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів» протягом 14 днів з дня укладення Попереднього договору повідомляє про використання свого права споживача на розірвання договору та на підставі ч.4 ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів» вимагає повернення йому коштів, сплачених на виконання договору в сумі 55000 грн. протягом 30 днів з моменту цього повідомлення про розірвання договору (а.с.7-8). Вказане повідомлення про розірвання Попереднього договору з вимогою про повернення коштів в сумі 55000 грн. отримано в ТОВ «Велес Авто» 12.12.2017 року, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням (а.с. 9). 16.01.2018 р. відповідач ТОВ «ВЕЛЕС АВТО» повідомив позивача про те, що не погоджується на розірвання договору, по причині відсутності волевиявлення ТОВ «Велес Авто» (а.с. 29), а також не повернув позивачеві протягом 30 днів коштів у сумі 55000 грн., сплачених останнім за Попереднім договором як аванс, що вбачається із позовної заяви та не заперечується відповідачем, оскільки відзиву на позов із викладенням своїх заперечень відповідач до суду у встановлений строк не надіслав. Таким чином, суд вважає, що оскільки позивач звернувся до відповідача із вимогою про розірвання договору у строк, встановлений у ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів», а відповідач не заперечив щодо його розірвання, то, в розумінні ч.3 ст.651 ЦК України, Попередній договір від 29.11.2017 року № 0211/17 купівлі-продажу транспортного засобу є розірваним. Оскільки відповідачем у тридцятиденний строк, встановлений ч.4 ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів» не повернуто позивачеві сплачені за Попереднім договором кошти в сумі 55000 грн., то, в силу вимог ч.9 ст.12 цього Закону, відповідач повинен сплатити позивачеві неустойку за несвоєчасне повернення сплачених коштів в розмірі 1% вартості продукції за кожен день затримки за період з 06.01.2018 року (30 днів з дня направлення вимоги) по 07.03.2018 року (день подання заяви про збільшення позовних вимог), тобто за 60 днів в сумі 33 000 грн. (55000 грн. х 1% х 60 днів = 33 000 грн.), відповідно до розрахунку, наведеного позивачем у заяві про збільшення позовних вимог, заперечень щодо якого відповідач не зазначив, оскільки не надіслав у встановлений судом строк відзиву на позов. Таким чином, загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 88000 грн. (55000 грн. + 33 000 грн. = 88 000 грн.). Суд вважає вказану обставину встановленою, оскільки заперечень щодо цієї обставини, вказаної у позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог, відповідач на пропозицію суду про надіслання відзиву на позов, не надав, відмовившись від отримання судового повідомлення, а відтак відповідно до ч.9 ст. 130 ЦПК України вважається таким, що отримав судове повідомлення (а.с. 38). Як вбачається із доводів позивача, не спростованих відповідачем, без оплати на рахунок останнього авансу у сумі 55000 грн., які, як вважав позивач, призначалися як оплата за трактор, Попередній договір між сторонами не був би укладений, тоді як позивач мав намір на укладення правочину, який був би спрямований на реальне настання наслідків для нього - отримання предмету договору купівлі-продажу. Законом, зокрема ст.570 ЦК України, не передбачено, що якщо аванс згідно з умовами попереднього договору був переданий, а зобов'язання не виконано, тобто основний договір у строк, вказаний у попередньому договорі не укладений, то аванс залишається у сторони, яка його отримала. Такі обставини суперечать вимогам чинного законодавства. Таким чином, виходячи з аналізу доказів та цивільного законодавства, яке підлягає застосуванню при вирішенні вказаного спору, суд вважає, що права позивача порушені відповідачем неповерненням коштів, сплачених на підставі Попереднього договору, який розірвано, оскільки вказана обставина підтверджується належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про відшкодування збитків, моральної шкоди, а також суд може захистити цивільне право іншим способом, встановленим договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частинами 1 та 2 ст.627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Статтею 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом, тобто підлягає поверненню особам, які їх сплатили. Статтею 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються (ч.2 ст.653 ЦК України). Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту. Відповідно до п.22 ч.1 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Частиною 1 ст.5 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Статтею 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Частиною 9 ст.15 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Частиною 8 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Пунктами 6, 7, 9, 26 ч.1 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що: офісне приміщення - будь-яке приміщення (будівля тощо), в якому знаходиться суб'єкт господарювання або його філія, або його структурний підрозділ, або представництво; договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ); договір, укладений поза торговельними або офісними приміщеннями, договір, укладений із споживачем особисто в місці, іншому ніж торговельні або офісні приміщення продавця; торговельне приміщення - майновий комплекс, який займає окрему споруду (офісне приміщення) або який розміщено у спеціально призначеній та обладнаній для торгівлі споруді, де суб'єкт господарювання здійснює діяльність з реалізації товару. Статтею 93 ЦК України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку. Статтею 95 ЦК України встановлено, що філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру. Частинами 3, 4 ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей. Частиною 9 ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. За положеннями ст.17 ЗУ «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Споживач має право на вільний вибір товарів і послуг. Забороняється примушувати споживача придбавати продукцію неналежної якості або не потрібного йому асортименту. Згідно з вимогами ст.21 ЗУ «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення та/або висловлене ним волевиявлення. Згідно з п.п.1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року №5 (із змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року №15) «Про практику розгляду цивільних прав за позовами про захист прав споживачів», ЗУ «Про захист прав споживачів» захищає права споживача, яким є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує товари для власних побутових потреб. Крім того, вказаний Закон регулює відносини, що виникають між споживачем та підприємством чи громадянином-підприємцем, які продають товари, зокрема відносини, що виникають із договорів купівлі-продажу. Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу №0211/17 від 29.11.2017 р. між позивачем та відповідачем укладено не за юридичною адресою відповідача, тобто поза торговельними або офісними приміщеннями, позивач звернувся з вимогою в межах необхідного строку, а тому означений договір підпадає під дію ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того, попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0211/17 від 29.11.2017 року між позивачем та відповідачем є розірваним у розумінні ч.3 ст.651 ЦК України, у зв'язку із чим кошти, сплачені за цим попереднім договором позивачем у виді авансу в сумі 55 000 грн., підлягають поверненню останньому. Враховуючи, що відповідачем не повернуто кошти позивачеві, сплачені за попереднім договором, то, в силу ч.9 ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів», позивач має право вимагати неустойку в розмірі 1 відсотка вартості продукції за кожен день затримки. Отже, відповідачем ТОВ «Велес Авто» порушено права позивача [PERSON] на повернення суми, сплаченої за Попереднім договором і неустойки внаслідок розірвання означеного Попереднього договору, а тому вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь авансу, сплаченого за Попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу №0211/17 від 29.11.2017 року та неустойки підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При зверненні до суду з означеним позовом [PERSON] не сплачено судовий збір, оскільки позивач звільнений від його сплати. Так, відповідно до ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Таким чином, з відповідачапідлягає стягненню судовий збір в сумі 1762 грн. відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved