Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

[PERSON] 23.05.2019 року звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіа-Експрес», третя особа: [PERSON] про звільнення з роботи та повернення трудової книжки. В подальшому позивач уточнила позовні вимоги, в якому просила визнати трудові відносин припиненими та зобов`язати вчинити дії, щодо повернення трудової книжки (а.с.67). Позовні вимоги обгрунтовано тим, що вона 01 серпня 2006 року була прийнята на посаду менеджера по туризму до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіа-Експрес». [INFO] року у неї народився син - [PERSON] , у зв`язку з чим вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 23 листопада 2017 року. 24 листопада 2017 року вона звернулась до директора ТОВ «Авіа-Експрес» [PERSON], за адресою: [ADDRESS], із заявою про звільнення її з посади менеджера по туризму з 24 листопада 2017 року на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України. Дана заява була направлена засобами поштового зв`язку. Однак, лист повернувся не врученим. В подальшому позивач звернулась до Головного управління держпраці у Київській області із заявою про порушення моїх прав та вжиття відповідних заходів. Дане звернення було направлено за територіальною належністю до Головного управління держпраці у Дніпропетровській області, яке листом від 20.03.2018 року повідомило її про відсутність відповідача за вказаною адресою. Також, отримала лист від Головного управління ДФС у м.Києві від 29.08.2018 року, в якому зазначалось, що відповідач з грудня 2017 року податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб і сум утриманого з них податку до районних ДПІ м.Києва не подавав. Також позивач зазначила, що вона зверталась до Шевченківського управління поліції ГУНП у м.Києві щодо порушення кримінального провадження, однак отримана відповідь від 04.09.2018 року, що підстав для занесення до єдиного реєстру досудових розслідувань не знайдено. Станом на день подання позову позивач є працівником ТОВ «Авіа-Експрес», як вказала позивач ці дії відповідача грубо порушують її права, оскільки вона не має можливості працевлаштуватися та у відповідача на даний час перебуває її трудова книжка, без якої остання не може працевлаштуватися та звернутися в центр зайнятості. На підставі наведеного позивач просила позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 27.05.2019 року відкрито провадження в справі, ухвалою від 14.08.2019 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду (а.с.29-30, 51-52). У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, позов просила задовольнити, в судове засідання 30.10.2019р. нез`явилась, надала суду заяву, в якій просила справу слухати у її відсутність (а.с.68). Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіа-Експрес» в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки до суду невідомі, відзиву до суду не подав. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки до суду невідомі, письмові пояснення до суду не подав. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, в порядку заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 4 вказаної статті, заочний розгляд справи проводиться у разі, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 01 серпня 2006 року була прийнята на посаду менеджера по туризму до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіа- Експрес». З [INFO] року по 23 листопада 2017 року остання перебувала у відпустці по догляду за дитиною- сином [PERSON] . 24 листопада 2017 року звернулась до директора ТОВ «Авіа-Експрес» [PERSON], за адресою: [ADDRESS], із заявою про звільнення її з посади менеджера по туризму з 24 листопада 2017 року на підставі п.6 ст.36 КЗпП України. Дана заява була направлена засобами поштового зв`язку (а.с. 6,7) Листом Головного управління держпраці у Дніпропетровській області від 20.03.2018 року повідомило позивача про відсутність відповідача за вказаною адресою (а.с.13-16). Таким чином, встановлено, що фактичне місцезнаходження відповідача не встановлено, що підтверджується вищезазначеним листом. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. За змістом ст. 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Статтею 36 КЗпП України передбачені підстави припинення трудового договору. Згідно зі ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікована Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Враховуючи те, що позивач на даний час фактично є працівником у відповідача, подав заяву про звільнення, однак місце фактичного знаходженння останнього встановити не можливо, та зважаючи, що такими діями порушуються права позивача, передбачені ст. 43 Конституції України, то позов слід задовольнити. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір" з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved