Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

\~ \~ \~ \~30.04.2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що він уродженець м. Донецька, громадянин України, до моменту вимушеного переселення був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відміткою у паспорті. Квартира за вказаною адресою належить позивачу на праві спільної часткової власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. У м. Донецьку окрім житла позивач мав налагоджений побут, соціальні стосунки. Також, позивач був працевлаштований у Донецькій філії ПАТ «Укртелеком» та звільнився у зв`язку з переїздом на інше місце проживання 04.12.2014 р. Місце проживання позивач був змушений покинути з огляду на масові порушення прав людини, викликані збройною агресією Російської Федерації проти України. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.12.2020 р. у цивільній справі 522/7057/19 встановлено юридичний факт вимушеного переселення позивача у грудні 2014 року з окупованої території Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини Донецької області. Зазначене рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося, набрало законної сили 08.01.2021 р. Після вимушеного переселення у грудні 2014 року з окупованої території Донецької області позивач перемістився до м. Димитрова Донецької області, пізніше - до м. Одеса де і проживає на даний момент. Зазначене підтверджується довідками про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції та довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Внаслідок збройної агресії та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, в тому числі і м. Донецьк позивач зазнав моральної шкоди, яка полягає у значних триваючих душевних стражданнях, що викликані: позбавленням звичного ритму життя та налагодженого побуту; неможливістю спілкування з близькими та друзями; неможливістю користуватися належним на праві власності житлом у м. Донецьк, втратою работи тощо. \~ \~ \~ \~Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечив. \~ \~ \~ \~Відповідач - представник Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації, в судове засідання не з`явився, хоча своєчасно і належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи - Міністерства закордонних справ України у судове засідання не з`явився, надав пояснення, відповідно до яких повідомив, що МЗС направлено ноту з питання отримання згоди РФ на відмову від судового імунітету під час розгляду судовими органами України справ за позовами проти РФ. Відповідно до ст.ст.\~280,\~281 ЦПК України\~за згодою представника позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , уродженець м. Донецька, громадянин України, до моменту вимушеного переселення був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відміткою у паспорті. \~ \~ \~ \~Квартира за адресою: [ADDRESS] належить позивачу на праві спільної часткової власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. У м. Донецьку окрім житла позивач мав налагоджений побут, соціальні стосунки. \~ \~ \~ \~Також, позивач був працевлаштований у Донецькій філії ПАТ «Укртелеком» та звільнився у зв`язку з переїздом на інше місце проживання 04.12.2014 р. \~ \~ \~ \~Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.12.2020 р. у цивільній справі 522/7057/19 встановлено юридичний факт вимушеного переселення позивача у грудні 2014 року з окупованої території Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини Донецької області. \~ \~ \~ \~Зазначене рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося, набрало законної сили 08.01.2021 р. Після вимушеного переселення у грудні 2014 року з окупованої території Донецької області позивач перемістився до м. Димитрова Донецької області, пізніше - до м. Одеса де і проживає на даний момент. Зазначене підтверджується довідками про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції та довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. \~ \~ \~ \~За правилом\~ст. 82 ЦПК\~обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. \~ \~ \~ \~Отже, суд, виходячи з встановленого рішенням суду у справі №522/7057/19 юридичного факту, робить висновок, що безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого позивачу завдано шкоди, є Російська Федерація. \~ \~ \~ \~Згідно з ч. 2\~ст. 2 ЦК України\~учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. \~ \~ \~ \~Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014, визнано тимчасово окупованою територією всю сухопутну територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. \~ \~ \~ \~Частиною 6\~ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. \~ \~ \~ \~З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, окупації Російською Федерацією частини Донецької області України позивач вимушений був покинути місце проживання в м. Донецьк. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~ст. 3 Конституції України\~людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. За\~ст.16 ЦК України\~передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі відшкодування моральної (немайнової) шкоди. \~ \~ \~ \~Відповідно до частин першої та другої\~статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. \~ \~ \~ \~Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. \~ \~ \~ \~Згідно з положенням частини першої\~статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. \~ \~ \~ \~Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України). \~ \~ \~ \~Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. \~ \~ \~ \~Аналогічні роз`яснення містяться у\~постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». \~ \~ \~ \~Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Згідно з ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~ \~ \~ \~У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. \~ \~ \~ \~Право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (справи «Мала проти України»; «Серявін та інші проти України»; «Проніна проти України», «Суомінен проти Фінляндії»). \~ \~ \~ \~Що стосується розрахунку компенсації за завдану позивачу моральну шкоду то суд виходить з такого. \~ \~ \~ \~Частиною 6\~ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України"\~передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. \~ \~ \~ \~Множинний характер порушень прав та законних інтересів Позивача підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.12.2020 у цивільній справі №522/7057/19, у якому судом надано преюдиційного значення тому факту, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частині території Донецької області України було порушено конституційні права [PERSON] , передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту,\~розділом II Конституції України, зокрема право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті и релігії. \~ \~ \~ \~Згідно з ч. ч. 2, 3, 4\~ст. 23 ЦК України\~моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. \~ \~ \~ \~Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. \~ \~ \~ \~В\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~вказано, що суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. \~ \~ \~ \~При вирішенні вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька Республіка зобов`язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами. \~ \~ \~ \~В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами. \~ \~ \~ \~Враховуючи особу позивача, його тісний зв`язок зі своїм місцем проживання, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, практику ЄСПЛ, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно нього в розмірі 35000 Євро за офіційним курсом валют, встановленим НБУ на день ухвалення рішення, що еквівалентно 1065750 (35000 х 30,45) грн. \~ \~ \~ \~Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. \~ \~ \~ \~Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. \~ \~ \~ \~Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. \~ \~ \~ \~Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. \~ \~ \~ \~Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. \~ \~ \~ \~Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та\~ст. 8 Конституції України\~гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved