Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) 17 квітня 2014 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про розірвання шлюбу, в якому зазначила, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 24 вересня 2012 року. Від спільного шлюбу позивач з відповідачем мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Позивач просить шлюб розірвати, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, відповідач вчинив крадіжку майна батьків [PERSON] Кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] знаходилось в провадженні Шаргородського районного суду Вінницької області. Дізнавшись про вчинене позивач зрозуміла, що надалі у неї немає наміру зберігати шлюбні відносини з людиною, якій вона не взмозі довіряти. На час розгляду справи сторони разом не проживають більше півтора року. Позивач вважає, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки їх сумісне проживання та ведення спільного побуту припинено. Сторони у судове засідання не з'явилися від них надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності. Згідно поданих заяв позивач позов підтримує, відповідач позов визнає. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно із ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 169 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для з'ясування прав і взаємовідносин сторін. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 вересня 2012 року. Зазначені обставини, що встановлені судом, підтверджуються свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 3). Від спільного шлюбу позивач з відповідачем мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Вказані обставини, що встановлені судом, підтверджуються свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 5). Позивач на примирення не згодна має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу. Причиною розладу в сім'ї стало те, що відповідач здійснив крадіжку у батьків позивача, внаслідок чого позивач та відповідач перестали проживати однією сім'єю, підтримувати шлюбні стосунки. Судом встановлено, що розлад в сім'ї носить не тимчасовий, а тривалий характер. Подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам позивача, оскільки відносини, які склалися між подружжям негативно впливають на її здоров'я. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст .9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції", і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач який наполягає на розлученні, має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved