Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

30 вересня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про розірвання шлюбу, визнання правочинів удаваними, скасування свідоцтва про право власності та поділ майна подружжя, а саме просив розірвати шлюб між [PERSON] , 15.01.1973 року та [PERSON] , [INFO], зареєстрований 15.06.1973 року виконавчім комітетом Одеської міської ради депутатів працюючих (актовий запис № 1633). Крім того, просив визнати квартиру [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] ; садовий будинок [ADDRESS] ; кошти в розмірі 64 500 доларів США, що розміщені ( [PERSON] ) [PERSON] на картковому рахунку № [NUMBER] в ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» згідно з договором про відкриття карткового рахунку від 27.09.2013 року; кошти, розміщені [PERSON] на банківській картці ПАТ «Укрсиббанк» № [NUMBER] об`єктами права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] .. Просив визнати договір дарування від 14.12.2005 року удаваним правочином та застосувати до правочину правила про договір купівлі-продажу, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 15.03.2013 року за яким [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Визнати договір дарування від 22.01.2009 року удаваним правочином та застосувати до правочину правила про договір купівлі-продажу, визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Просив скасувати свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , видане 22 листопада 2012 року [PERSON] . Визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Просив стягнути з [PERSON] на користь нього Ѕ частину коштів, розміщених на картковому рахунку № [NUMBER] в ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» згідно з договором про відкриття карткового рахунку від 27.09.2013 року. Просив стягнути з [PERSON] на користь нього Ѕ частину коштів, розміщених на банківській картці ПАТ «Укрсиббанк» № [NUMBER] . В обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на те, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуто в період шлюбу, та підлягає розподілу відповідно до вимог Сімейного Кодексу України. Разом з поданням позовної заяви [PERSON] просив вжити заходів забезпечення позову, шляхом накладання арешту на спірне майно. Ухвалою від 03 жовтня 2014 року було відкрито провадження по справі. Ухвалою від 03 жовтня 2014 року було вжито заходів забезпечення позову, накладений арешт на: квартиру [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] ; кошти в розмірі 64 500 доларів США, що розміщені ( [PERSON] ) [PERSON] на картковому рахунку № [NUMBER] в ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» згідно з договором про відкриття карткового рахунку від 27.09.2013 року; кошти, розміщені [PERSON] на банківській картці ПАТ «Укрсиббанк» № [NUMBER] . 20.10.2014 року [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про скасування заходів забезпечення позову, посилаючись на те, що майно щодо якого вжито заходів забезпечення позову не є спільною сумісною власністю. 28.10.2014 року [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про передачу справи до Малиновського районного суду м. Одеси за підсудністю. 28.10.2014 року [PERSON] звернулась з заявою про застосування строків позовної давності до вимог [PERSON] та відмови в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності звернення до суду. 06.11.2014 року Відповідач [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутністю у зв`язку з хворобою. Постановою старшого державного виконавця Першого Малиновського відділу державно виконавчої служби ОМУЮ Долобанько А.В. від 15.10.2014 року ВП №45059744 було відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси № 522/18322/14 від 03.10.2014 року про вжиття заходів забезпечення позову та накладання арешту на майно. 03.11.2014 року [PERSON] звернувся з заявою про залишення без розгляду позовних вимог про розірвання шлюбу. 02.12.2014 року та 23.02.2015 року Відповідач [PERSON] двічі звернулась до суду з заявою про те, що на підставі договору дарування від 14.12.2005 року дійсно подарувала своїй знайомій [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Просила розглядати справу за її відсутності. 26.02.2015 року Малиновський районний суд м. Одеси ухвалив рішення № 521/22128/14, яким розірвав шлюб між [PERSON] , 15.01.1973 року та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 15 червня 1973 року у Палаці одруження м. Одеси - виконавчим комітетом Одеської міської ради депутатів трудящих (актовий запис № 1633). Рішення набрало законної сили. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеса від 18.12.2015 року залишено без розгляду позовні вимоги про розірвання шлюбу між [PERSON] , 15.01.1973 року та [PERSON] , [INFO], зареєстрований 15.06.1973 року виконавчим комітетом Одеської міської ради депутатів трудящих (актовий запис № 1633). 03.02.2016 року Відповідач [PERSON] отримала свідоцтво про заміну імені (серія [NUMBER] ) на [PERSON] . 04.04.2016 року представник позивача [PERSON] звернувся з заявою про забезпечення доказів, в якій просив витребувати у ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» письмову інформацію про обсяг та рух коштів по рахунку № [NUMBER] , відкритий в ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» згідно з договором про відкриття карткового рахунку від 27.09.2013 року на ім`я [PERSON] , з зазначенням контрагентів, змісту, дати та суми операції, призначення платежу. 21.06.2014 року представник позивача [PERSON] звернувся з заявою про забезпечення позову, шляхом накладання арешту на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою від 24.06.2016 року було задоволено заяву про вжиття заходів забезпечення позову, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою від 26.09.2016 року було задоволено заяву про вжиття заходів забезпечення позову, надано дозвіл на розкриття банківської таємниці ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України», витребувано від ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» письмову інформацію про обсяг та рух коштів по рахунку № [NUMBER] , відкритий в ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» згідно з договором про відкриття карткового рахунку від 27.09.2013 року на ім`я [PERSON] , з зазначенням контрагентів, змісту, дати та суми операції, призначення платежу за період з 27.09.2013 року по 01.01.2014 року. На виконання ухвали від 26.09.2016 року № 522/18322/14 ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» надав виписку за рахунком № [NUMBER] відкритому на ім`я [PERSON] 02.02.2017 року Відповідачем [PERSON] надано заперечення на позов, в якому вона просить відмовити в задоволенні позовної заяви повністю, посилаючись на те, що спірне майно не є об`єктом спільної сумісної власності, тому не підлягає розподілу, крім того, до позовних вимог слід застосувати позовну давність, оскільки позивачем було пропущено строк звернення з позовом до суду. 13.04.2017 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом про поділ майна подружжя, в якому просила виділити у власність [PERSON] зі складу спільного сумісного майна, Ѕ частину садового будинку [ADDRESS] », визнати недійсними правочини щодо відчуження п`яти автомобілів, виділити у власність [PERSON] зі складу спільного сумісного майна Ѕ частини зазначених п`яти автомобілів. Вимоги обґрунтувала тим, що спірне майно, зазначене в зустрічній позовній заяві є спільною сумісною власністю, садовий будинок набуто в період шлюбу, а спірні правочини щодо відчуження автомобілів було здійснено без її згоди на те. 20.04.2017 року представник [PERSON] звернулась до суду з клопотанням про проведення судової експертизи в цивільній справі № 522/18322/14 на вирішення якої просить поставити наступне питання: Яка ринкова вартість квартири [ADDRESS] та яка ринкова вартість квартири [ADDRESS] . 20.04.2017 року Позивачем [PERSON] подано уточнену позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину удаваним та поділ майна подружжя, в якому він просить: -визнати договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 22.01.2009 року удаваним правочином та визнати його договором купівлі-продажу; -визнати об`єктами права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] ; садовий будинок [ADDRESS] ; кошти в розмірі 64 500 доларів США, що розміщені ( [PERSON] ) [PERSON] на картковому рахунку № [NUMBER] в ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» згідно з договором про відкриття карткового рахунку від 27.09.2013 року; -визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] ; -залишити у власності ( [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; -визнати за ( [PERSON] ) [PERSON] право власності на Ѕ частину садового будинку [ADDRESS] ; -стягнути з ( [PERSON] ) [PERSON] на користь [PERSON] Ѕ частину коштів, що становить 32 255 доларів США, розміщених ( [PERSON] ) [PERSON] на картковому рахунку № [NUMBER] в ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» згідно з договором про відкриття карткового рахунку від 27.09.2013 року. Позивач [PERSON] просив задовільнити позов повністю, посилаючись на те, що спірне майно є об`єктами спільної сумісної власності, придбаного в період шлюбу на кошти, набуті від спільної праці та зусиль подружжя та підлягає розподілу між подружжям відповідно до вимог Сімейного кодексу України. 20.07.2017 року Відповідачем [PERSON] подано уточнений зустрічний позов до [PERSON] , в якому вона просить здійснити поділ майна подружжя та: - виділити у власність [PERSON] Ѕ частину садового будинку [ADDRESS] ; - визнати недійсним правочин щодо відчуження автомобіля FORD MONDEO, 1993 р.в., г/н [NUMBER] , № кузова [NUMBER] та виділити у власність [PERSON] зі складу спільного сумісного майна Ѕ частину вказаного автомобіля; - визнати недійсним правочин щодо відчуження автомобіля TOYOTA CAMRY, 1999 р.в., г/н [NUMBER] , № кузова [NUMBER] та виділити у власність [PERSON] зі складу спільного сумісного майна Ѕ частину вказаного автомобіля; - визнати недійсним правочин щодо відчуження автомобіля FORD FOCUS, 2005 р.в., г/н [NUMBER] , № кузова [NUMBER] та виділити у власність [PERSON] зі складу спільного сумісного майна Ѕ частину вказаного автомобіля - визнати недійсним правочин щодо відчуження автомобіля HYUNDAI H200, 2004 р.в., г/н [NUMBER] , № кузова [NUMBER] та виділити у власність [PERSON] зі складу спільного сумісного майна Ѕ частину вказаного автомобіля - визнати недійсним правочин щодо відчуження автомобіля HYUNDAI Gets, 2008 р.в., г/н [NUMBER] та виділити у власність [PERSON] зі складу спільного сумісного майна Ѕ частину вказаного автомобіля. Свої вимоги Відповідач [PERSON] обґрунтувала тим, що спірне майно, зазначене в зустрічній позовній заяві є спільною сумісною власністю, садовий будинок набуто в період шлюбу, а спірні правочини щодо відчуження автомобілів було здійснено без її згоди на те. Представник позивача [PERSON] подав заяву про залишення частини позовних вимог без розгляду, а саме щодо: -визнання квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] ; коштів, розміщених на банківській картці ПАТ «Укрсиббанк» № [NUMBER] обєктами права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; -визнання договору дарування від 14.12.2005 року удаваним правочином та застосування до правочина правила про договір купівлі-продажу, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15.03.2013 року за яким [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] , визнання за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; -скасування свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , видане 22 листопада 2012 [PERSON] та визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; -стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів, розміщених на банківській картці ПАТ «Укрсиббанк» № [NUMBER] . Крім того, позивач просив виключити зі складу Відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою від 27.07.2017 року заява представника Позивача [PERSON] про залишення частини позовних вимог без розгляду та виключення зі складу Відповідачів задоволена повністю. 16.08.2017 року представником відповідача [PERSON] повторно подано уточнений зустрічний позов, з вимогами аналогічними вимогами як в заяві від 20.07.2017 року. 16.08.2017 року представником Відповідача [PERSON] подано клопотання про витребування з центру № 2 надання послуг пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Одеси підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Одеській області (65033, м. Одеса, вулю Аеропортівська, 29а) інформації щодо нових власників та підстави переходу права власності на транспортні засоби від [PERSON] до нових власників щодо заявлених спірних транспортних засобів у зустрічній позовній заяві. 16.08.2017 року представником Відповідача [PERSON] було подано клопотання про зняття арешту зі спірного майна застосованого як захід забезпечення позову ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.10.2014 року. Ухвалою від 23.10.2017 року заяву представника Відповідача [PERSON] було задоволено частково, скасовано арешт, накладений ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.10.2014 року на квартири [ADDRESS] ; № [NUMBER] в будинку [ADDRESS] ; арешт накладений на кошти, розміщені [PERSON] на банківській картці ПАТ «Укрсиббанк» № [NUMBER] . В задоволенні решти вимог відмовлено. Ухвалою від 23.10.2017 року уточнений зустрічний позов [PERSON] було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 06.11.2017 року представником відповідача [PERSON] було надано уточнений зустрічний позов з усуненими недоліками. Відповідно до поданого уточненого зустрічного позову [PERSON] заявила вимоги до [PERSON] та просила стягнути з нього на її користь компенсацію половини вартості спірних транспортних засобів - FORD MONDEO, 1993 р.в., г/н [NUMBER] , № кузова [NUMBER] ; TOYOTA CAMRY, 1999 р.в., г/н [NUMBER] , № кузова [NUMBER] ; FORD FOCUS, 2005 р.в., г/н [NUMBER] , № кузова [NUMBER] ; HYUNDAI H200, 2004 р.в., г/н [NUMBER] , № кузова [NUMBER] ; HYUNDAI Gets, 2008 р.в., г/н [NUMBER] дата реєстрації 20.03.2008 т/п [NUMBER] в розмірі 371 051, 86 грн., посилаючись на те, що відчуження автомобілів було здійснено без її згоди на те. При цьому, на підтвердження того, що період з 2000 року по час надання відповіді станом на 18.11.2014 року за [PERSON] були зареєстровані на праві власності вказані спірні транспортні засоби, надано відповідь-лист від 19.12.2014 року №12-1958 центру № 2 надання послуг пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Одеси підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Одеській області. 13.11.2017 року представником Позивача [PERSON] було надано до суду звіт про оцінку квартири [ADDRESS] від 11.10.2017 року та звіт про оцінку квартири [ADDRESS] від 11.10.2017 року, що зроблено на замовлення [PERSON] та на підставі договору з суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ОФ «Абакус». Відповідно до звіту про оцінку квартири [ADDRESS] від 11.10.2017 року її вартість на час складання звіту складає 1 220 316, 00 грн. Відповідно до звіту про оцінку квартири [ADDRESS] від 11.10.2017 року її вартість на час складання звіту складає 1 180 945, 00 грн. Представник Відповідача [PERSON] заявою від 05.12.2017 року підтвердив зменшення позовних вимог, а саме щодо виділення у власність [PERSON] Ѕ частину садового будинку [ADDRESS] , викладених в уточненій зустрічній позовній заяві від 06.11.2017 року. Судом, під час судового засідання 05.12.2017 року було прийнято до провадження уточнений зустрічний позов [PERSON] в останній редакції. 5 грудня 2017 року представник Відповідача [PERSON] заявив клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, на вирішення якої просив поставити питання, пов`язані з достовірністю розписки [PERSON] від 22.01.2009 року. 5 грудня 2017 року представником позивача [PERSON] подано заперечення проти уточненої зустрічної позовної заяви, відповідно до яких позивач просив повністю відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог, посилаючись на те, що автомобілі придбавались чергово один за одним на кошти з попередньо відчуженого автомобіля, про всі угоди щодо відчуження автомобілів було відомо [PERSON] та вона надавала згоду на це, крім того сума до стягнення як відшкодування вартості половини автомобілів не підтверджено з боку Відповідача належними та допустимими доказами. 16.01.2018 року представником Відповідача [PERSON] було подано відзив на уточнену позовну заяву, відповідно до якої Відповідач просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що спірне майно, вказане в позові [PERSON] , не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 02.02.2018 року представником Позивача [PERSON] надано відповідь на відзив на первісний позов та на клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, відповідно до якого Позивач наполягає на тому, що спірне майно, вказане в позові [PERSON] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, придбавалось за період шлюбу на підставі відплатних договорів та підлягає розподілу між ними. 14.08.2018 року представником Позивача [PERSON] було заявлено клопотання про витребування від ГУ ПФУ в Одеській області, ГУ ДФС України в Одеській області, від ГУ НП України в Одеській області інформацію чи отримує [PERSON] пенсію та в якому відділенні, чи працює/працювала [PERSON] , в якому районному відділенні УМВС України [PERSON] отримувала паспорт громадянина України. Ухвалою від 15.08.2018 року було задоволено клопотання представника Позивача [PERSON] , витребувано від ГУ ПФУ в Одеській області інформацію чи отримує [PERSON] пенсію та в якому відділенні, від ГУ ДФС України в Одеській області чи працює/працювала [PERSON] , від ГУ НП України в Одеській області в якому районному відділенні УМВС України [PERSON] отримувала паспорт громадянина України. На виконання ухвали від 15.08.2018 року по справі було отримано від ГУ ПФУ в Одеській області, ГУ ДФС України в Одеській області, від ГУ НП України в Одеській області витребувану інформацію. Ухвалою від 01.10.2018 року було витребувано від ДПІ Суворовського району м. Одеси ГУ ДФС в Одеській, від Суворовського об`єднаного управління ПФУ в Одеській області, від ГУ ДМГ України в Одеській області оригінали документів, підписаних [PERSON] ; від Архівного відділу Лиманської райдержадміністрації та від Відділу об`єднаного трудового архіву при Лиманській райраді інформацію щодо місця зберігання документації фірми «Медтерм». Ухвалою Приморського районного суду від 08.10.2018 року було призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено наступні запитання: особою якої статі виконано рукописний текст розписки [PERSON] від 22.01.2009 року?; чи виконано рукописний текст (рукописні записи) розписки від 22.01.2009 року [PERSON] .?; чи виконано підпис на розписці [PERSON] від 22.01.2009 від її імені, або іншою особою?; чи виконано рукописний текст розписки від 22.01.2009 навмисно зміненим почерком?; чи виконано текст розписки від 22.01.2009 року з наслідуванням почерку [PERSON] ?; чи належить [PERSON] підпис вчинений на розписці, згідно якої [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 49 000 доларів США в рахунок переданої квартири за договором дарування [ADDRESS] . Провадження по справі було зупинене на час проведення експертизи. 05.06.2019 року до суду надійшов висновок судово-почеркознавчої експертизи № 18-5861 від 25.04.2019 року по матеріалам справи № 522/18322/14, відповідно до якого зазначено, що текст розписки від 22.01.2009 року, складеної та підписаної від імені [PERSON] , яка починається та закінчується словами: «Расписка Я, [PERSON] , проживающая по адресу [ADDRESS] получила от [PERSON] сумму в размере 49 000 (сорок девять тысяч долларов США)…» - «расположенной в доме № 8 по улице Дюковской в г. Одессе. 22.01.2009г.» виконаний [PERSON] без навмисної зміни ознако почерку. Підпис від імені [PERSON] , розміщений нижче тексту розписки від 22.01.2009, складеної та підписаної від імені [PERSON] , яка починається та закінчується словами: «Расписка Я, [PERSON] , проживающая по адресу [ADDRESS] получила от [PERSON] сумму в размере 49 000 (сорок девять тысяч долларов США)…» - «расположенной в доме № 8 по улице Дюковской в г. Одессе. 22.01.2009г.», виконаний самою [PERSON] . Ухвалою від 07.06.2019 року поновлено провадження по справі. Ухвалою від 19.08.2020 року клопотання представника Відповідача про витребування з центру № 2 надання послуг пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Одеси підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Одеській області інформації було задоволено. Витребувано від Центру № 2 надання послуг пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Одеси підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Одеській області (65033, м. Одеса, вул. Аеропортівська, 29а) інформацію щодо нових власників та підстав переходу права власності на транспортні засоби від [PERSON] (код [NUMBER] ) до інших власників, а саме щодо транспортних засобів: FORD MONDEO, 1993 р.в., г/н [NUMBER] , № кузова [NUMBER] ; TOYOTA CAMRY, 1999 р.в., г/н [NUMBER] , № кузова [NUMBER] ; FORD FOCUS, 2005 р.в., г/н [NUMBER] , № кузова [NUMBER] ; HYUNDAI H200, 2004 р.в., г/н [NUMBER] , № кузова [NUMBER] ; HYUNDAI Gets, 2008 р.в., г/н [NUMBER] дата реєстрації 20.03.2008 т/п [NUMBER] . Відповідно до Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII Цивільний процесуальний Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017 року. Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином. 21 жовтня 2020 року представник позивача [PERSON] звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, що викладені в уточненій позовній заяві та просила їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник повторно не з`явились в судове засідання, про слухання справи неодноразово сповіщались належним чином, про причини неявки суд не повідомили. В матеріалах справи наявна заява Відповідача [PERSON] про розгляд справи за її відсутністю (том 1, а.с. 82). Ухвалою суду від 21 жовтня 2020 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя залишено без розгляду. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, які були представлені суду, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 15.06.1973 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26.02.2015 року № 521/22128/14 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, рішення набрало законної сили. На час перебування в шлюбі сторонами було набуто наступне майно, що є спірним згідно заявленим позовним вимогами: - квартира [ADDRESS] ; - квартира [ADDRESS] ; - садовий будинок [ADDRESS] ; - грошові кошти в розмірі 64 500 доларів США, що розміщені [PERSON] на картковому рахунку № [NUMBER] в ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» згідно з договором про відкриття карткового рахунку від 27.09.2013 року; - автомобіль FORD MONDEO, 1993 р.в., г/н [NUMBER] , № кузова [NUMBER] ; - автомобіль TOYOTA CAMRY, 1999 р.в., г/н [NUMBER] , № кузова [NUMBER] ; - автомобіль FORD FOCUS, 2005 р.в., г/н [NUMBER] , № кузова [NUMBER] ; - автомобіль HYUNDAI H200, 2004 р.в., г/н [NUMBER] , № кузова [NUMBER] ; - автомобіль HYUNDAI Gets, 2008 р.в., г/н [NUMBER] дата реєстрації 20.03.2008 т/п [NUMBER] . Судом встановлено, що за період шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу від 29.05.1991 року між Виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів м. Одеси та [PERSON] , остання придбала у власність квартиру [ADDRESS] (згідно довідки з Адресного реєстру міста Одеси від 11.03.2016 року № 307668/2 адреса [ADDRESS] відповідає адресі квартири [ADDRESS] згідно Адресного реєстру міста Одеси), в м. Одесі. Вказана квартира була придбана в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09.02.1999 року, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Враховуючи, що на час придбання спірної квартири згідно договору купівлі-продажу від 29.05.1991 року майнові відносини, що виникали між подружжям регулювались Кодексом про шлюб та сім`ю України, який діяв до 01.01.2004 року до спірних відносин з поділу вказаного майна подружжя слід застосовувати Кодекс про шлюб та сім`ю. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Відповідно до ст. 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Суд відхиляє доводи Відповідача [PERSON] з приводу того, що вказана квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки цю квартиру було виділено на підставі ордеру від 30.10.1972 року її батьку та квартира набувалась у власність шляхом укладання договору купівлі-продажу, як альтернатива приватизації, у зв`язку з тим, що вказана квартира набута в період шлюбу за відплатним договором та відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України є спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи наведене, суд вважає, що квартира за адресою: [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Отже, за період шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до виписки з рішення Єреміївської сільради народних депутатів від 26.04.1997 року [PERSON] було передано у власність земельну ділянку для ведення індивідуального садівництва № 2530 пл. 0,05 га та дозволено будування садового будинку. На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.04.2008 року Виконком Єреміївської сільської ради визнав за [PERSON] право приватної власності на садовий будинок за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок придбано в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст.372 ЦК України, встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Враховуючи наведене, суд вважає, що садовий будинок [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Також, за період шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , згідно договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 22.01.2009 року, [PERSON] подарувала, а [PERSON] отримала в дар квартиру [ADDRESS] . Судом досліджено розписку від 22.01.2009 р., складену [PERSON] , відповідно до якої [PERSON] отримала від [PERSON] 49 000 доларів США в рахунок переданої по договору дарування від 22.01.2009 року квартири [ADDRESS] . На підставі висновку судово-почеркознавчої експертизи № 18-5861 від 25.04.2019 року по матеріалам справи № 522/18322/14 встановлено, що текст розписки від 22.01.2009 року, складеної та підписаної від імені [PERSON] , виконаний [PERSON] без навмисної зміни ознако почерку. Підпис від імені [PERSON] , розміщений нижче тексту розписки від 22.01.2009, складеної та підписаної від імені [PERSON] виконаний самою [PERSON] . Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» від 06.11.2009 № 9, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Відповідач [PERSON] не бажала приймати участь в справі, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, жодних пояснень з приводу спірного договору та спірного майна не надала. Доводи Відповідача [PERSON] з приводу отримання саме в дар вказаної спірної квартири та вона є її особистою власністю спростовуються наданими суду доказами - розпискою від 22.01.2009 року [PERSON] про отримання грошових коштів за передану квартиру по договору дарування від 22.01.2009 року, висновком судово-почеркознавчої експертизи № 18-5861 від 25.04.2019 року по матеріалам справи № 522/18322/14. Враховуючи те, що розписка від 22.01.2009 року складена [PERSON] в підтвердження отримання коштів за квартиру [ADDRESS] передану по договору дарування від 22.01.2009 року підтверджує факт вчинення відплатного договору, згідно якого [PERSON] була передана у власність спірна квартира, а [PERSON] отримала за неї грошові кошти, то договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 22.01.2009 року, щодо квартири [ADDRESS] слід визнати удаваним та застосувати до нього правила про договір купівлі-продажу. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст.372 ЦК України, встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Враховуючи наведене, суд вважає, що квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Також, за період шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , на підставі договору від 27.09.2013 року між [PERSON] та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» відкрито картковий рахунок № [NUMBER] . Згідно виписки ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» по рахунку № [NUMBER] за період з 27.09.2013 року по 01.01.2014 року на зазначений рахунок [PERSON] було внесено грошові кошти в розмірі 64 500 доларів США. Відповідно до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26.02.2015 № 521/22128/14 встановлено, що починаючи з 22.10.2014 року шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] фактично припинились та вони з цього часу проживали окремо. Рішення набрало законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що зазначені грошові кошти дійсно набуті подружжям внаслідок їх спільної праці та зусиль під час фактичних шлюбних відносин, які тривали до 22.10.2014 року. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст.372 ЦК України, встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Враховуючи положення ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України, зазначені грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя, що набуті внаслідок їх спільної праці та зусиль, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд доходить висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Суд критично ставиться до заперечень Відповідача [PERSON] , що вказані кошти є її особистою власністю, що набуті нею від здійснення підприємницької діяльності, оскільки суду не надано відповідних доказів цього, а кожна сторона відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх заперечень. Також, суд критично ставиться до заперечень Відповідача [PERSON] , викладені у відзиві на позов від 15.01.2018 року, що вказані грошові кошти належать її доньці [PERSON] та її чоловіку [PERSON] від продажу квартири [ADDRESS] виходячи з наступного. Судом досліджено договір купівлі-продажу від 28.08.2013 року, на підставі якого [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS] . За продану квартиру [PERSON] та [PERSON] отримали 520 000, 00 грн. в день вчинення договору, що підтверджується п. 2.2. договору купівлі-продажу від 28.08.2013 року. Відповідно до п. 1 постанови Правління Національного банку України «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» від 06.06.2013 № 210 (в редакції, що діяла на момент вчинення вказаного правочину), встановлено граничну суму розрахунків готівкою , а саме для фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 150 000 (ста п`ятдесяти тисяч) гривень. Відповідно до п. 2 постанови Правління Національного банку України «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» від 06.06.2013 № 210 (в редакції, що діяла на момент вчинення вказаного правочину), фізичні особи мають право здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 150 000 гривень, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, внесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті). Таким чином, враховуючи вимоги постанови Правління Національного банку України «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» від 06.06.2013 № 210, під час вчинення договору купівлі-продажу від 28.08.2013 року сторони не могли розраховуватись готівкою на суму, що перевищувала 150 000, 00 грн., оскільки сума договору складала 520 000,00 грн. та розрахунки по договору мали відбуватися шляхом перерахування на поточний рахунок, що належить [PERSON] та [PERSON] в день вчинення договору. Як вбачається з матеріалів справи, договір між [PERSON] та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк», на підставі якого було відкрито картковий рахунок № [NUMBER] , було укладено лише 27.09.2013 року, тобто майже через місяць після вчинення договору купівлі-продажу від 28.08.2013 року, а грошові кошти в сумі 64 500 доларів США було внесені 08.10.2013 року. До того, [PERSON] , навіть, діючи на підставі довіреності від 25.07.2012 року від імені [PERSON] та на підставі довіреності від 25.04.2013 року від імені [PERSON] , відчужуючи квартиру [ADDRESS] , не мала права розпоряджатися грошовими коштами, отриманими в рахунок сплати за квартиру, оскільки ці кошти не були її власністю, а належали [PERSON] та [PERSON] . Як зазначає Відповідач [PERSON] у відзиві на позов, вона передала картку, на якій перебували грошові кошти 64 500 доларів США своїй донці, яка їх зняла в м. Сингапур. При цьому, письмової згоди від Позивача [PERSON] на розпорядження цим майном в такий спосіб відповідно до ст. 65 СК України, надано не було. Вказані дії також протирічили п. 4.2.6. договору від 27.09.2013 року між [PERSON] та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» про відкриття карткового рахунку, оскільки власник картки зобов`язаний не допускати використання карток будь-якими іншими особами, у тому числі за довіреністю, крім додаткових карток, емітованих банком для довірених осіб. Враховуючи наведене, суд вважає, що грошові кошти в розмірі 64 500 доларів США, які були підставі договору від 27.09.2013 року між [PERSON] та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» внесені на картковий рахунок № [NUMBER] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Крім того, що за період шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , у власності [PERSON] перебували наступні автомобілі: - Автомобіль TOYOTA CAMRY, 1999 р.в., г/н [NUMBER] , № кузова [NUMBER] (дата реєстрації 04.08.2005) перереєстровано на нового власника 11.01.2012 року. - Автомобіль FORD FOCUS, 2005 р.в., г/н [NUMBER] , № кузова [NUMBER] (дата реєстрації 05.11.2005) було знято з обліку 11.01.2012 року - Автомобіль FORD MONDEO, 1993 р.в., г/н [NUMBER] , № кузова [NUMBER] (дата реєстрації 20.09.1997) було знято з обліку 06.06.2007 року. - Автомобіль HYUNDAI H200, 2004 р.в., г/н [NUMBER] , № кузова [NUMBER] (дата реєстрації 20.03.2008) перереєстровано на нового власника 13.09.2014 року. - Автомобіль HYUNDAI Gets, 2008 р.в., г/н [NUMBER] дата реєстрації 20.03.2008 т/п [NUMBER] (дата реєстрації 20.03.2008) перереєстровано на нового власника 17.09.2013 року. На підтвердження того, що період з 2000 року по час надання відповіді станом на 18.11.2014 року за [PERSON] були зареєстровані на праві власності вказані спірні транспортні засоби, судом досліджено відповідь-лист від 19.12.2014 року №12-1958 центру № 2 надання послуг пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Одеси підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Одеській області. На підтвердження вимог про вартість спірних автомобілів Відповідачем [PERSON] надано до зустрічного позову роздруковану інформацію з сайту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України щодо розрахунку вартості автомобілів. Суд відхиляє зазначену інформацію як доказ вартості спірних автомобілів, оскільки за допомогою сайту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України визначається вартість автомобілів для цілей оподаткування транспортним податком. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. У цьому Законі майном, яке може оцінюватися, вважаються об`єкти в матеріальній формі, будівлі та споруди (включаючи їх невід`ємні частини), машини, обладнання, транспортні засоби тощо. Згідно до ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках: визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. Відповідачем [PERSON] не надано суду на підтвердження вартості спірного майна - автомобілів звіту про незалежну оцінку вартості такого майна. Таким чином, суд приходить до висновку, що сума відшкодування половини вартості транспортних засобів, як компенсації половини вартості спірного майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності, не доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України. Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Тобто, ст. 65 СК України встановлює презумпцію правомірності вчинених правочинів з відчуження спільного майна подружжя, відповідно до якого при вчиненні правочину одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Тобто обов`язок спростування презумпції правомірності таких правочинів покладається на того подружжя, який оспорює факт надання згоди на його вчинення. Суд вважає, що Відповідачем [PERSON] наданими доказами не спростовано презумпції правомірності договорів з відчуження вищевказаних спірних автомобілів та не доведено, що таке відчуження було здійснено [PERSON] без надання згоди з її боку. Відповідно до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26.02.2015 № 521/22128/14 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. В ході судового розгляду встановлено, що починаючи з 22.10.2014 року шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] фактично припинились та вони з цього часу проживали окремо. Оскільки вищезазначені автомобілі відчужувались та придбались під час фактичних шлюбних відносин, що тривали до 22.10.2014 року, це свідчить про те, що вони набуті подружжям за кошти, отримані ними внаслідок їх спільної праці та зусиль під час фактичних шлюбних відносин, та про те, що ними користувалась вся родина Відповідач [PERSON] не могла не бути обізнаною про ці правочини. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11 вказано, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК) Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Судом не застосовується строк позовної давності до позовних вимог [PERSON] на підставі заяви Відповідача [PERSON] від 28.10.2014 року (т. 1 а.с. 64-67) виходячи з наступного. Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ч. 2 до ст. 72 СК України встановлено строк позовної давності в три роки, який обчислюється з моменту від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Шлюб між сторонами розірвано згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26.02.2015 року № 521/22128/14. Відповідно до ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. 10 березня 2015 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26.02.2015 № 521/22128/14 набрало чинності. Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом 30.09.2014 року, відтак позивачем [PERSON] строк позовної давності для звернення до суду з позовом не пропущено. Оскільки шлюб між сторонами розірвано згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси з 10 березня 2015 року, відтак Відповідачем [PERSON] дотримано строк позовної давності для звернення до суду з позовом. Враховуючи наведене, суд доходить висновку про необхідність відмовити в задоволенні заяви [PERSON] про застосування строку пазової давності. Здійснюючи розподіл спільного сумісного майна, а саме квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , суд враховує звіт про оцінку квартири [ADDRESS] від 11.10.2017 року, на підставі якого її вартість складає 1 220 316, 00 грн. та звіт про оцінку квартири [ADDRESS] від 11.10.2017 року, на підставі якого її вартість складає 1 180 945, 00 грн. Суд приймаючи рішення про поділ вказаного майна, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні відповідно до ст. 70 СК України, ст. 372 ЦК України, враховуючи майже однакову вартість спірних квартир, з метою дотримання прав та інтересів подружжя під час поділу спільного майна, вважає за можливим визнати за кожним з подружжя право власності на окрему квартиру, та визнати запропонований поділ вказаного спірного майна, як заявлено в первісному позові [PERSON] , а саме визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , визнати за ( [PERSON] ) [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Право спільної власності кожного з подружжя припинити відповідно до ст. 372 ЦК України. За викладених обставин, суд вважає обґрунтованими вимоги Позивача [PERSON] про поділ спільного майна в рівних частинах, а тому задовольняє позов повністю. Згідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що з відповідача слід стягнути суму судового збору у розмірі 3897 (три тисячі вісімсот дев`яносто сім) гривень 70 копійок (3410,50 +243,60+ 243,60), сплачену позивачем при звернені до суду.

Outcome: approved