Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

24 січня 2018 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди. Позов обґрунтовується тим, що з 10 липня 2002 року позивачка була прийнята на роботу до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Свалявському районі на посаду спеціаліста 1 категорії (наказ № 15-к від 10.07.2002 року). З 01.08.2017 року, в звязку з обєднанням Фондів соціального страхування, наказом № 51-ос від 25.07.2017 року [PERSON] було призначено провідним спеціалістом відділу фінансово-економічної діяльності Свалявського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області. Наказом начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області від 22 грудня 2017 року № 332-к [PERSON] було звільнено з посади провідного спеціаліста відділу фінансово-економічної діяльності Свалявського відділення з 29.12.2017 року на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП (у звязку з відмовою від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці), про що було внесено трудової книжки позивачки відповідний запис. Позивачка зазначає, що вона не була попереджена належним чином про зміни в організації виробництва і праці, відповідач не забезпечив їй переважне право на залишення на роботі, не запропонував наявних вакантних посад та звільнив з роботи «в звязку з відмовою від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці», чим їй було заподіяно моральну шкоду. Просила поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та стягнути на її користь 5 000 гривень моральної шкоди, яку вона зазнала внаслідок порушення її трудових прав. У судовому засіданні позивачка позов підтримала покликаючись на викладені в ньому обставини. Представник відповідача подав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав покликаючись на те, що рішенням правління Фонду соціального страхування України було змінено структуру та чисельність Управління фонду соціального страхування України в Закарпатській області, в тому числі і відділення в якому працювала позивачка, яке підлягало ліквідації, про наступні зміни в організації виробництва і праці та наступне вивільнення позивачка була повідомлена своєчасно, від запропонованих вакантних посад відмовилась. Вважає, що звільнення проведено законно і підстав для поновлення позивачки, виплати їй середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди нема. У судовому засіданні представник відповідача не визнав позовні вимоги покликаючись на обставини викладені у відзиві, просив відмовити в задоволенні позову повністю. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази в справі суд дійшов висновку про наступне. [PERSON], згідно з наказом № 15-к від 10.07.2002 року була прийнята на роботу до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Свалявському районі на посаду спеціаліста 1 категорії з 10.07.2002 року. Наказом № 51-ос від 25.07.2017 року, в звязку з обєднанням Фондів соціального страхування, з 01.08.2017 року, [PERSON] було призначено провідним спеціалістом відділу фінансово-економічної діяльності Свалявського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області (копія трудової книжки а.с. 7-13). Постановами Фонду соціального страхування України від 10.10.2017р. № 50 (а.с.28-30) та від 14.12.2017р. № 63 (а.с.31-32) було змінено структури управлінь та внесено зміни до штатних розписів. Попередженням від 25.10.2017 року № 10-11-661 (а.с.15) відповідач на виконання вимог ст. 32 Кодексу законів про працю України повідомив позивачку, що з 01.01.2018 року змінюються умови оплати та стимулювання праці працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів, зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці. Попередженням від 26 жовтня 2017 року № 10-11-683 (а.с.16) відповідач повідомив позивачку, що з 01.01.2018 року не передбачено Свалявське відділення управління, в звязку з чим воно підлягає ліквідації, а всі посади скороченню, в звязку з скороченням штату працівників. Обидва повідомлення були доведені до відома Позивачки 30 жовтня 2017 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями попереджень з відмітками про їх одержання та визнано учасниками справи в судовому засіданні. Жодне з попереджень до часу звільнення позивачки з роботи відповідачем відкликано не було. Суд приходить до висновку, що відповідач не виконав належним чином обовязків, визначених частиною третьою статті 32 та частиною першою статті 49-2 КЗпП України, оскільки наявністю двох попереджень різних за змістом та правовими наслідками, поставив позивачку у стан правової невизначеності щодо подальших умов трудового договору та трудових відносин. Відповідач стверджував, що відповідно до частини першої статті 49-2 КЗпП України ним було запропоновано позивачці інші посади в структурі управління. Судом досліджено Пропозиції щодо запропонованих посад для працівників Свалявського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області від 20 грудня 2017 року (а.с. 44) та лист начальника Свалявського відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Закарпатській області Г.Г. Поповича від 03.01.2018р. № 4 (а.с. 43) щодо пропонування позивачці іншої роботи від якої вона відмовилася. Суд критично оцінює Пропозиції щодо запропонованих посад для працівників Свалявського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області від 20 грудня 2017 року (а.с. 44), оскільки документ виготовлений машинописним текстом, і в ньому таким же способом в графі «Підпис» напроти прізвища позивачки надруковано слово «відмовилася». Напроти декількох інших працівників такого тексту немає, графа заповнена підписом особи. Зазначена обставина свідчить про те, що позивачці не пропонувалася жодна посада, оскільки в пропозиції вже було надруковано, що вона відмовилася від запропонованої роботи, хоча відмова також не застережена підписом позивачки. Суд констатує, що вказаний доказ не підтверджує факту надання пропозицій щодо певних посад [PERSON] та не доводить факту відмови останньої від запропонованих посад. Крім того, суд зазначає, що до компетенції начальника відділення не належать питання прийняття на роботу та звільнення працівників, а тому він не мав повноважень вчиняти пропозиції щодо іншої роботи. При вирішенні справи суд враховує правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах від 18 жовтня 2017 року у справі N 6-1723цс17, від 01 квітня 2015р. у справі N 6-40цс15 та від 25 травня 2016р. у справі № 6-3048цс15, відповідно до яких роботодавець зобовязаний запропонувати працівнику всі вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю на підприємстві незалежно від того в якому структурному підрозділі працювала вивільнювана особа. Встановлено, що під час звільнення відповідачем не дотримано вимоги ст. 42 КЗпП України, якою встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність\~Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Судом досліджено Перелік працівників, які відповідно до законодавства мають преважне право на залишення на роботі Свалявського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області (а.с.18). Відповідно цього переліку позивачка [PERSON] має дві обставини, що дають їй переважне право в залишенні на роботі перед іншими працівниками, оскільки є: 1) особою, в сім'ї якої немає інших працівників із самостійним заробітком; 2)працівником з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Представник відповідача в суді не заперечував наявності в позивачки переважного права в залишенні на роботі, проте не визнав порушення такого права позивачки при її звільненні з роботи, покликаючись на її відмову від запропонованих посад. Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області від 22 грудня 2017 року № 332-к [PERSON] була звільнена з роботи з 29 грудня 2017 року у звязку з відмовою від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці на підставі пункту 6 статті 36 Кодексу законів про працю України З досліджених доказів в їх сукупності суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] з посади провідного спеціаліста відділу фінансово-економічної діяльності Свалявського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України є безпідставним і незаконним оскільки факт відмови позивачки від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці не знайшов свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому позовні вимоги в частині поновлення на роботі підлягають до задоволення. Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100. Відповідно до довідки про доходи (а.с., 89, 95) заробітна плата [PERSON] за останні два місяці календарні місяці роботи, які передують події звільнення склала 19\~658,10 грн. Позивачкою у вказаному періоді було фактично відпрацьовано 40 робочих днів, а тому середньоденний заробіток складає 766,73 грн. Кількість днів вимушеного прогулу станом на дату ухвалення рішення складає 75 робочих днів. Заробітна плата за дні вимушеного прогулу становить 36858 (тридцять шість тисяч вісімсот пятдесят вісім) гривень 79 коп. без вирахування податків, зборів та обовязкових платежів. Відповідно до частини першої статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрат нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для\~організації свого життя. Згідно з пункту 9 роз'яснень, що містяться в\~постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідно до пункту 13 даної постанови Пленуму ВСУ необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди суд бере до уваги, що звільнення позивачки, яка є вдовою, в сім'ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком, відбулося з грубим порушенням трудового законодавства. Звільнення з роботи потягло за собою негативні наслідки у формі погіршення стану здоровя (а.с. 62), моральних страждань позивача, яка після звільнення з роботи позбавлена засобів до існування. Суд бере до уваги, що для відновлення свого порушеного права позивач змушена звертатися за захистом в суд, доводити обставини незаконності звільнення. Враховуючи викладене суд вважає, що справедливою є компенсація моральної шкоди в сумі 5 000 гривень.

Outcome: approved