Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

27 травня 2021 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з Артемівського міськрайонного суду Донецької області за підсудністю надійшла позовна заява [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 28 січня 2020 року він звернувся до відповідача із заявами про виплату недоотриманої пенсії його бабусі в порядку спадкування та про виплату допомоги на поховання. Відповідач повідомив, що питання щодо виплати недоотриманої пенсії буде розглянуто після надходження документів та довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, для вирішення питання виплати допомоги на поховання позивачу необхідно особисто звернутись до Лівобережного відділу обслуговування громадян у м. Дніпро (сервісного центру) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Позивач вважає такі дії відповідача незаконними та просить суд зобов`язати відповідача виплатити йому недоотриману пенсію в порядку спадкування та допомогу на поховання. Представник позивача надала суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги, просив задовольнити. Від представника відповідача 14 липня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив суд відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог, оскільки діями відповідача не порушено право позивача та відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Крім того представник відповідача просив суд розглядати справу без його участі. Позивач 15 липня 2021 року надав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначає, що відзив на позов відповідача містить лише виклад фактичних обставин та посилання на норми законодавства, жодних обґрунтувань своїх неправомірних дій, спрямованих на обмеження у виплаті недоотриманої пенсії в порядку спадкування, відповідач не навів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що [INFO] померла [PERSON] про що Довгинцівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 28.09.2018 видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . 19.12.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою С.П. в Спадковому реєстрі проведено реєстрацію спадкової справи (номер у Спадковому реєстрі 63526728, спадкодавець - [PERSON] ). 24.01.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою С.П. видане Свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , 1929 р.н., яка померла [INFO] , є її онук [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ). Спадщина, на яку видане Свідоцтво складається з недоотриманої пенсії (коштів) у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у сумі 41 590,25 (сорок одна тисяча п`ятсот дев`яносто гривень двадцять п`ять копійок) грн. 28.01.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату недоотриманої пенсії в порядку спадкування. Також 28.01.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату допомоги на поховання. Листом № 2236-1745/М-04/8-0400/20 від 03.03.2020 відповідач повідомив позивача, що питання щодо виплати недоотриманої пенсії буде розглянуто після надходження вищезазначених документів та довідки про взяття позивача на облік як внутрішньо переміщену особу. Листом № 2243-1767/М-04/8-0400/20 від 04.03.2020 відповідач повідомив позивача, що для вирішення питання виплати допомоги на поховання йому необхідно особисто звернутись до Лівобережного відділу обслуговування громадян у м. Дніпро (сервісного центру) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права на спадкування за законом, а саме права власності на спадкове майно у вигляді призначеної, нарахованої, але невиплаченої пенсії спадкодавця та отримання спадкового майна. Вказані правовідносини регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Відповідно до ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини. Зміст ч. 3 ст. 52 Закону також узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Крім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Суд зазначає, що ЦК України не визначає строк, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів. Положення частин другої, третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, теж не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Приміром, недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості - переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати як спадщину. Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину. Отже, у спірних правовідносинах відповідач перешкоджає реалізації прав позивача як спадкоємця на отримання належного йому спадкового майна. Відповідно до абзацу 2 пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1), заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера подається особою до органу, що призначає пенсію, в якому померлий пенсіонер перебував на обліку як одержувач пенсії. Згідно з абзацом 4 п. 1.7 Порядку № 22-1 днем звернення за перерахунком пенсії, переведенням з одного виду пенсії на інший, поновленням виплати пенсії, виплатою недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами. Відповідно до п. 2.26. Порядку № 22-1 для виплати недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається свідоцтво про смерть, документи, які підтверджують родинні стосунки, документ, що посвідчує особу заявника. Для виплати недоотриманої пенсії, яка увійшла до складу спадщини, у зв`язку з відсутністю членів сім`ї або в разі незвернення ними за виплатою вказаної суми протягом шести місяців з дня відкриття спадщини до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається документ, що посвідчує особу заявника, свідоцтво про смерть, свідоцтво про право на спадщину. Як свідчать матеріали справи позивачем під час звернення із заявою про виплату недоотриманої пенсії зазначені документи були надані відповідачу. Варто звернути увагу, що у вказаному Порядку № 22-1 не зазначено обов`язкового подання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (для осіб зареєстрованих на тимчасово непідконтрольній українській владі території), тому вимога відповідача про надання такої довідки є незаконною. Відповідно до статті 53 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі смерті пенсіонера особам, які здійснили його поховання, виплачується допомога на поховання пенсіонера в розмірі двомісячної пенсії, яку отримував пенсіонер на момент смерті. Пунктом 5.1. розділу V Порядку № 22-1 в редакції, що діяла на час звернення позивача до відповідача із заявою про виплату допомоги на поховання, було визначено, що особа, яка звертається по допомогу на поховання, подає до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, документ, що посвідчує особу заявника, заяву про виплату допомоги на поховання, свідоцтво про смерть та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання (додаток 14 до Інструкції з ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 липня 2008 року N 1269/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 липня 2008 року за N 691/15382) або довідку про смерть пенсіонера. У разі реєстрації смерті за межами України подається свідоцтво про смерть або інший документ, що підтверджує факт смерті, виданий компетентним органом іноземної держави. Як свідчать матеріали справи позивачем під час звернення із заявою про виплату допомоги на поховання зазначені документи були надані відповідачу. Необхідність особистої заявника під час звернення до відділення Пенсійного фонду із заявою про виплату допомоги на поховання чинними законодавством не встановлена. Відповідно до п. 1.4. Інструкції про виплату та доставку пенсій, соціальних допомог національним оператором поштового зв`язку, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України, Міністерства праці та соціальної політики України від 28.04.2009 № 464/156, постановою правління Пенсійного фонду України від 28.042009 № 14-1 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.07.2009 за № 592/16608, виплата та доставка пенсій, соціальних допомог виплатними об`єктами поштового зв`язку здійснюється за відомостями на виплату пенсій, соціальних допомог за формою В1-М (додаток 1) (далі - відомості за формою В1-М), а виплата допомоги на поховання - за разовими дорученнями на виплату допомоги на поховання за формою В2-М (додаток 2) (далі - разові доручення за формою В2-М). Виплата пенсій, соціальних допомог може здійснюватися за разовими дорученнями за формою В3-М (додаток 3) (далі - разові доручення за формою В3-М), за рішенням керівників органів Пенсійного фонду, органів праці та соціального захисту населення, у зв`язку зі зміною місця проживання пенсіонера (одержувача), від`їздом до оздоровчих та лікувальних закладів, а також у разі виплати недоотриманих у зв`язку зі смертю пенсій, соціальних допомог. Пенсії, соціальні допомоги можуть пересилатися поштовими переказами. Поштовими переказами виплачуються аліменти та інші відрахування з пенсій на користь фізичних осіб, а також за рішенням керівників органів Пенсійного фонду, органів праці та соціального захисту населення, пенсія у разі виїзду одержувача на постійне місце проживання за кордон, недоотримані у зв`язку зі смертю пенсії, соціальні допомоги та в інших випадках, що потребують термінових виплат. Згідно п. 1.8. зазначеної Інструкції виплата пенсій, соціальних допомог, у тому числі допомоги на поховання, за разовими дорученнями за формами В2-М та В3-М здійснюється з 1 по 30 - 31 число кожного місяця (для лютого - по 28 (29) число) поштамтами, вузлами (центрами) поштового зв`язку або спеціально визначеними виплатними об`єктами поштового зв`язку за місцезнаходженням відповідного органу Пенсійного фонду, органу праці та соціального захисту населення. Відповідно до п. 3.7. Інструкції реєстри за формою В4-М разом із бланками разових доручень за формами В2-М та В3-М у день їх оформлення доставляються працівником органу Пенсійного фонду, органу праці та соціального захисту населення до поштамту, вузла (центру) поштового зв`язку або спеціально визначеного виплатного об`єкта поштового зв`язку. Пунктом 3.8. Інструкції передбачено, що за бажанням особи, яка здійснила поховання пенсіонера, разові доручення за формою В2-М можуть видаватися їй на руки. У такому випадку разові доручення за формою В2-М приписуються до окремого реєстру за формою В4-М, який у кінці робочого дня доставляється працівником органу Пенсійного фонду, органу праці та соціального захисту населення до поштамту, вузла (центру) поштового зв`язку або спеціально визначеного виплатного об`єкта поштового зв`язку. Таким чином, законодавством встановлений чіткий алгоритм дій органів Пенсійного фонду в разі надходження заяви на виплату допомоги на поховання, який відповідачем не дотриманий та не виконаний, що спричинило невиплату позивачеві належної йому допомоги. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, зазначеним у п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, може бути примусове виконання обов`язку в натурі. Як було встановлено судом, відповідачем утримується належне позивачеві спадкове майно у виді суми недоотриманої пенсійної виплати в розмірі 41 590,25 грн., нарахованої пенсіонерці [PERSON] , право власності на яку в порядку спадкування за законом перейшло до позивача. Також судом встановлено, що відповідачем безпідставно не виплачується позивачу допомога на поховання пенсіонерки [PERSON] , в розмірі її двомісячної пенсії, яку вона отримувала на момент смерті, в загальній сумі 4 847,00грн. Тим самим відповідач порушує право власності позивача на вказану суму грошей, яке підлягає судовому захисту способом примусового виконання обов`язку в натурі. Крім того, суд вважає за необхідне наголосити, що невиплата успадкованих позивачем коштів та належної йому допомоги на поховання становить порушення його права на мирне володіння своїм майном, передбачене статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом» (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). Водночас ст. 1 Першого протоколу не гарантує права на надбання майна (рішення у справах «Ван дер Мюсель проти Бельгії» та «Копеський проти Словаччини»). Особа може заявляти про порушення ст. 1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення національного суду стосуються її майна в розумінні цього положення. «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копеський проти Словаччини»). А тому, зважаючи на принцип захисту легітимних очікувань особи та на однин з загальновизнаних способів захисту прав особи в національному законодавстві України, який полягає в примусовому виконанні обов`язку в натурі, суд вважає, що зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області виплатити на користь позивача 41 590,25 грн у порядку спадкування недоотриманих померлою [PERSON] пенсійних виплат та 4 847,00грн допомоги на поховання є об`єктивним та обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. За встановлених судом обставин справи та відповідних їм правовідносин позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). В силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 908 грн. сплачений за подання позовної заяви. На підставі викладеного,

Outcome: approved