Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

16.10.2014 року Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання незаконними та скасування рішення, визнання недійсним договорів купівлі-продажу земельної ділянки та державного акту на право власності на земельну ділянку та зобовязання повернути її до комунальної власності. 23.02.2016 року Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері надав суду заяву про уточнення позовних вимог. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що рішенням Миколаївської міської ради № 36/61 від 04.09.2009 затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 999 кв.м., за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по пров. Авіаційному, 15 у м. Миколаєві. На підставі вказаного рішення міської ради [PERSON] отримано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140151 від 23.10.2009 з кадастровим номером 4810136300:12:001:0007. Зазначений державний акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 29.10.2009 за №010949702040. Вищезазначене рішення ради прийнято з порушенням вимог ст. 1 Закону України «Про будівельні норми», ст. 17 Закону України «Про основи містобудування», ст. 48 Закону України «Про охорону земель», ст.ст. 4, 87, 88 ВК України, ст.ст. 58, 59, 60, 83 ЗК України, Правил використання та забудови території м. Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради № 15/41 від 17.10.2003, у звязку з чим, підлягає визнанню незаконним та скасуванню. Вказані вище обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Позивач до судового засідання зявився, позовні вимоги підтримав, наполягав на задоволенні позову. Представник Миколаївської міської ради до судового засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнавав, заперечував проти задоволення позову. Пояснив, що, згідно ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача лише по вказаним в статті законодавчим підставам. Але, жодна із вказаних підстав не має до [PERSON] та [PERSON] ніякого відношення і у позовах стосовно цієї позовної вимоги немає взагалі ніякого правового обґрунтування, а вимога повернути земельну ділянку не відповідає диспозиції ч.1 ст. 388 ЦК України, оскільки вона не тотожна поняттю "витребувати". Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту лише шляхом задоволення віндикаційного позову за наявності передбачених ст. 388 ЦК підстав, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Тобто, вважає, що неможливо витребувати земельну ділянку у відповідачів без пред'явлення віндикаційного позову за наявності передбачених ст. 388 ЦК України підстав. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання зявився, позовні вимоги не визнавав, заперечував проти задоволення позову, суду надав заяву про застосування строку позовної давності, в якій просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності, мотивуючи наступним. Статтею 257 ЦК України встановлено трирічний строк позовної давності, перебіг якого, згідно ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з витягу стенограми 36 сесії Миколаївської міської ради 5 скликання, у роботі даної сесії брав участь помічник прокурора м. Миколаєва [PERSON] Відповідно до ст. 13 Закону України «Про прокуратуру», систему органів прокуратури становлять: Генеральна прокуратура України, прокуратура Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя (на правах обласних), міські, районні, міжрайонні, інші прирівняні до них прокуратури, а також військові прокуратури. п. 1 ст. 6 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що органи прокуратури України становлять єдину централізовану систему, яку очолює Генеральний прокурор України, з підпорядкуванням нижчестоящих прокурорів вищестоящим. Таким чином, органам прокуратури було відомо про прийняте Миколаївською міською радою рішення від 04.09.2009р. №36/61 в момент його прийняття. Однак, прокурор звернувся до суду з позовом лише 19 червня 2015р., тобто з пропуском строку позовної давності. На підставі вищевикладеного, представник [PERSON] просить відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Миколаївської міської ради № 36/61 від 04.09.2009 затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 999 кв.м., за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по пров. Авіаційному, 15 у м. Миколаєві. На підставі вказаного рішення міської ради [PERSON] отримано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140151 від 23.10.2009 з кадастровим номером 4810136300:12:001:0007. Зазначений державний акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 29.10.2009 за №010949702040. Вищезазначене рішення ради прийнято з порушенням вимог ст. 1 Закону України «Про будівельні норми», ст. 17 Закону України «Про основи містобудування», ст. 48 Закону України «Про охорону земель», ст.ст. 4, 87, 88 ВК України, ст.ст. 58, 59, 60, 83 ЗК України, Правил використання та забудови території м. Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради № 15/41 від 17.10.2003, у звязку з чим, підлягає визнанню незаконним та скасуванню. Відповідно до висновку Верховного Суду України у справі № 6-33цс13 від 22 травня 2013 року державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Ураховуючи те, що державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140151 від 23.10.2009 видано [PERSON] на підставі незаконного рішення міської ради, останній відповідно до статей 16, 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України підлягає визнанню недійсним та скасуванню. За змістом ст.ст. 80, 83 ЗК України, суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Діючи від імені територіальної громади міста Миколаєва, Миколаївська міська рада, приймаючи рішення щодо передачі у власність земельної ділянки, в порушення вимог Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні» діяла не в інтересах відповідної територіальної громади, тож спірна земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Реалізуючи право власності територіальної громади орган місцевого самоврядування діяв не у спосіб, передбачений чинним законодавством України, тож належного волевиявлення власника на передачу земельної ділянки не було, що зумовлює застосування положення ст. 388 ЦК України про витребування спірної земельної ділянки. Аналогічна позиція викладена в положенні ч.3 п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судовому практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 щодо права власника на витребування майна від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України. Крім того, у п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим, суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 у справі № 6-67цс-15. Так, у вказаній постанові Верховного Суду України зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Тобто, суд вважає, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі іншим шляхом, що зумовлює застосування положення ст. 388 ЦК України про витребування спірної земельної ділянки. А тому прокурор обрав правильний спосіб захисту права, яке він вважає порушеним. Крім того, згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальний строк позовної давності 3 роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, початок перебігу позовної давності за позовами прокурора слід обраховувати не з моменту, коли прокуратурі стало відомо про факт постановлення акту, що оскаржується, а з моменту, коли органи прокуратури дізнались про їх суперечність вимогам закону. Фактично про можливе незаконне відведення у власність громадянам земельних ділянок в мікрорайоні Леваневців в місті Миколаєві органам прокуратури стало відомо у березні 2013 року під час проведення перевірки Миколаївським міжрайонним прокурором з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері, яка була здійснена на підставі постанови прокурора від 11.03.2013, винесеної після розгляду повідомлень в засобах масової інформації про проведення підготовчих будівельних робіт та масове знесення зелених насаджень в зеленій зоні на узбережжі Бузького лиману в Заводському районі м. Миколаєва та завдання Генеральної прокуратури України від 26.04.2013. За результатами перевірки було внесено відомості до ЄРДР та вжито заходів представницького характеру, шляхом предявлення 19 позовів до суду. З огляду на викладене, прокурором строк позовної давності не пропущений. Таким чином, за вказаних вище обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved