Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частини будинку, розташованого за адресою: Херсонська область м. Гола Пристань вул. Ушакова, 7, який був укладений 06.07.2016 року між відповідачами. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 24.05.2016 року з [PERSON] на його користь було стягнуто суму боргу за договором позики в розмірі 247901,00 грн. та судові витрати. Будучи обізнаним про наявність судового рішення та з метою уникнення можливості його виконання за рахунок належного боржнику майна, останній уклав фіктивний договір за яким безоплатно відчужив ? частину свого будинку рідній дочці [PERSON] Оскільки відповідач заборговані кошти не повертає, а наявність оспорюваного правочину не дозволяє виконати рішення суду шляхом звернення стягнення на його майно, позивач вважає свої права порушеними та просить задовольнити позовні вимоги. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав та посилаючись на постанову ВСУ від 19.10.2016 року у справі N 6-1873цс16 просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала суду свої заперечення в яких посилається на відсутність у [PERSON] наміру на ухилення від виконання своїх боргових зобовязань. Щодо оспорюваного правочину зазначає, що останній був укладений з метою реального та дійсного набуття права власності на частину будинку [PERSON], оскільки інша частина цього ж будинку була раніше подарована сину [PERSON] Таким чином, посилання позивача на фіктивність договору дарування є надуманими. На цих підставах просила в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та проаналізувавши матеріали цієї справи та справи № 654/559/16-ц, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню виходячи з наступного. З матеріалів цивільної справи № 654/559/16-ц судом встановлено, що 04.02.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 247901,07 грн. 05.02.2016 року ухвалою суду з метою забезпечення позову накладено арешт на майно [PERSON], зокрема 1/2 частину жилого будинку, розташованого по вул. Ушакова, 7, в м. Гола Пристань Херсонської області. Належність вказаного нерухомого майна відповідачу підтверджувалось витягом про реєстрацію права власності № 14017605. Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 24.05.2016 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг за договором позики в загальній сумі 247901,07 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 грн. Про наявність судового рішення [PERSON] був обізнаний з моменту його винесення, про що зокрема свідчить участь його представника в судовому розгляді справи та подання апеляційної скарги. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомості, 06.07.2016 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на 1/2 частину житлового будинку №7 розташованого по вул. Ушакова в м. Гола Пристань Херсонської області. Підставою виникнення речового права являється договір дарування частки житлового будинку серія та номер НВТ 993621 НВТ 993622 №1192, виданий приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області [PERSON] Отже, предметом судового розгляду являється дійсність договору дарування, який оспорюється позивачем. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно п. 24 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно листа міського голови від 09.03.2017 року № 02-18/24 вбачається, що за адресою: м. Гола Пристань вул. Ушакова, 7 зареєстровані [PERSON] та [PERSON]. Аналогічні відомості про спільне проживання відповідачів були надані представником [PERSON] в судовому засіданні. Таким чином, задовольняючи позовні вимоги суд виходить з того, що [PERSON] на момент укладення спірного правочину був обізнаний про наявність судового рішення про стягнення з нього боргу на користь позивача. Проте, враховуючи негативні наслідки для себе у вигляді можливого звернення стягнення на належну йому частку домоволодіння в рахунок погашення заборгованості, свідомо та безоплатно відчужив дане майно близькому родичу рідній доньці [PERSON] При цьому, залишився та надалі проживає у вищевказаному будинку, користуючись ним за призначенням, що свідчить про відсутність реального настання правових наслідків, обумовлених даним договором. Врахувавши ці обставини в сукупності та зважаючи на незначний проміжок часу між ухваленим рішенням суду та укладенням спірного договору, суд вважає, що перехід права власності на нерухоме майно є фіктивним та мало на меті лише спробу приховати це майно від можливості виконання за рахунок нього судового рішення. Задовольняючи позовні вимоги суд враховує правовий висновок, викладений в постанові Верховного суду України у справі №6-1873цс16 від 19.10.2016 року, який є обовязковим для суду згідно положень ст. 360-7 ЦПК України. На підставі зазначеного та

Outcome: approved