Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що 11 травня 1994 року зареєстрував шлюб з відповідачкою. В шлюбі у них є двоє діей: [PERSON], [INFO], який є повнолітнім та [PERSON], [INFO]. Спільне життя у них не склалось через неспівпадіння характерів та протилежне сприйняття життєвих ситуацій, відсутність взаєморозуміння та довіри один до одного. Шлюбні відносини між ними фактично припинені. Вважає, що примирення та збереження їхньої сім"ї є неможливим. Між ними досягнуто згоди про утримання неповнолітньої дитини. Питання поділу майна, що є їх спільною власністю, у даному позові не ставиться. А тому просив шлюб розірвати, неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], залишити на проживання з матір'ю. Позивач в судове засідання не зявився, попередньо подав до суду заяву, відповідно до якої просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просив позов задовольнити. Відповідачка в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву, відповідно до якої просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги визнала, не заперечила щодо розірвання шлюбу. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно повторного свідоцтва про шлюб серія І-НМ № 114966, виданого 14 листопада 2012 року, сторони 11 травня 1994 року зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис за № 520 (а.с. 4). Від даного шлюбу у подружжя є неповнолітня дитина - [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Позивач стверджує, що збереження їхньої сім"ї є неможливим, такий шлюб зберігати не доцільно. Крім цього, сторони добровільно узгодили питання щодо проживання неповнолітньої доньки з матірю. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що оскільки сторони не підтримують шлюбні відносини, їхній шлюб існує формально, сторони добровільно узгодили питання щодо проживання неповнолітньої доньки, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України, ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: approved