Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] , за участю третіх осіб: Акціонерного товариства «Альфа - Банк», Слов`янської міської ради про припинення державної реєстрації в реєстрі прав на нерухоме майно, який обґрунтувала тим, що з 19 червня 2008 року, тобто з дати посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , реєстровий №5125, посвідчений та зареєстрований в реєстрі правочинів приватним нотаріусом Словміськнотокругу Панченко А.В., не є власником, користувачем споживачем комунальних послуг на вищевказану квартиру. З невідомих позивачу обставин, вищенаведений договір купівлі-продажу, набувачем квартири - [PERSON] , в КП «БТІ» не зареєстровано до 01 січня 2013 року, також вказане право власності не зареєстроване до даного часу в органах, які здійснюють Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Квартира [ADDRESS] , є предметом договору іпотеки від 19 червня 2008 року, реєстровий №5138, посвідчений приватним нотаріусом Словміськнотокругу Панченко А.В., за яким іпотекодавець - [PERSON] , іпотекодержатель - АКБ соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» код ЄДРПОУ: 00039019, зареєстроване відповідне обтяження в єдиному реєстрі заборон, тобто у разі невиконання зобов`язання за кредитним договором, за договором іпотеки банк є правонабувачем на зазначену квартиру, АТ "АЛЬФА-БАНК" є правонабувачем всіх прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», який є іпотекодержателем зазначеної в позові квартири. Враховуючі, що згідно із п.19 вищенаведеного договору, примірник договору не отримувала, після продажу квартири пройшло більше ніж 12 років, з часу продажу квартири не є її власником та користувачем, з невідомих їй обставин, на які вона вплинути не може, право власності за набувачем відповідачем по справі не зареєстровано, враховуючи наявність договору іпотеки право власності не зареєстровано за Третьою особою, як за іпотекодержателем, також враховуючі, що до неї надходять позови та претензії, щодо сплати за комунальні послуги які не сплачує Відповідач по справі, тому вважає, що її права порушені Відповідачем та Третьою особою, тому вимушена звернутись до суду за припиненням реєстрації права власності за нею в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, який діяв до 01 січня 2013 року, реєстрацію в якому здійснювали реєстратори КП «БТІ». Про наявність рішень Слов`янського міськрайсуду, щодо стягнення з неї заборгованості за теплопостачання на користь ОКП «ДТКЕ» в особі ВО «Слов`янськтепломережа» структурний підрозділ «Єдиний розрахунковий центр» ОКП «ДТКЕ», стало відомо 09 квітня 2021 року, під час нотаріальних дій, та наявною інформацією в Реєстрі боржників, рішення суду не отримувала. Згідно із витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 19 червня 2008 року, №6108058 було зареєстровано перехід права власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений та зареєстрований в реєстрі правочинів приватним нотаріусом Словміськнотокругу Панченко А.В., за реєстром 5125, від Позивача до Відповідача, тобто з часу вказаної реєстрації, вона не є власником зазначеної квартири, але враховуючі, що Відповідач в КП «БТІ» не зареєстрував вказаний перехід права власності, після 01 січня 2013 року не зареєстрував зазначений договір в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, за даними Державного реєстру прав на нерухоме майно який на даний час є не активним та використовується тільки для отримання відомостей про зареєстровані права станом до 01 січня 2013 року, вона обліковується як власник квартири, хоча фактично їм не являється з 19 червня 2008 року, Відповідач ухиляється від зазначеної реєстрації, місце його знаходження їй не відоме. В зв`язку з викладеним просила припинити реєстрацію права власності в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за нею на квартиру [ADDRESS] , зроблену на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Словміськнотокругу Мурадовою С.Г., 29 жовтня 2001 року реєстровий №8954, зареєстрований КП «БТІ» 11 січня 2002 року реєстровий № 10374 книга 11, реєстровий №23377825 в Державному реєстрі прав. Позивач [PERSON] та її представник, [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, до суду надали заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. Крім того, представником позивача було надано письмові заперечення на пояснення третьої особи, в яких він зазначив, що в позивача право власності на вищенаведену квартиру, припинилося з часу реєстрації переходу прав власності в реєстрі «Правочинів» за відповідачем, тому не потребує ніяких «додаткових скасувань», залишився тільки запис в Реєстрі прав на нерухоме майно, який не є актуальним з 01 січня 2013 року та існує тільки для отримання інформації до 01 січня 2013 року, щодо визнання права власності за відповідачем на квартиру, то це є обов`язок уповноважених працівників «Банку» передбачений ЗУ «Про іпотеку», їх посадовими інструкціями, а не обов`язок позивача по справі. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив та не звертався з заявами про відкладення розгляду справи на іншу дату. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи, АТ «Альфа-Банк», Дегтярьов Є.В. , в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу без його участі, надав письмові пояснення на позов, в яких зазначив, що для дотримання прав банку як іпотекодержателя при прийнятті рішення суду, яким можливо буде скасовано запис про право власності за позивачем на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, з метою встановлення в державних реєстрах речових прав на нерухоме майно права власності іпотекодавця на предмет іпотеки, необхідним є отримання судового рішення про припинення права власності за позивачем та визнання права власності за іпотекодавцем на предмет іпотеки. Третя особа, Слов`янська міська рада, в судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце судового засідання повідомлена належним чином. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12 березня 2021 року за №247912740, у відомостях про право власності зазначено, що право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Словміськнотокругу Мурадовою С.Г., 29 жовтня 2001 року реєстровий №8954, належить [PERSON] (а.с.16). На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого та зареєстрованого в реєстрі правочинів приватним нотаріусом Словміськнотокругу Панченко А.В., за реєстром 5125 від 19 червня 2008 року, продавець [PERSON] передала у власність [PERSON] чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 19 червня 2008 року №6108058 (а.с.15,17). Відповідно до акту про фактичне не проживання від 06 лютого 2021 року, [PERSON] , фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] , з часу продажу квартири, а саме з червня 2008 року по даний час, особисті речі відсутні (а.с.18). Згідно з Іпотечним договором №ІП377і/2008 від 19 червня 2008 року іпотекодавець [PERSON] передав в іпотеку іпотекодержателю АТ «Укрсоцбанк» в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту №377і/2008 від 19 червня 2008 року чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.41-43). За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно із Постановою від 22 червня 2021 року по справі № 334/3161/17 провадження № 14-188 цс 20, Велика Палата Верховного Суду прийшли до висновку пріоритетності норм ЦКУ над нормами ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та встановити момент набуття права власності на нерухоме майно, придбане до 01 січня 2013 року. Отже, за результатом розгляду, ВП ВС у цій справі зробила вкрай важливі висновки: 1. Норми ЦК України (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) найбільш повно та точно врегульовували цивільні правовідносини щодо визначення умов та моменту виникнення права власності у набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а тому, мають пріоритет у застосуванні. 2. До спірних правовідносин, які виникли щодо придбаного до 01 січня 2013 року нерухомого майна, підлягають застосуванню саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення правовідносин), які визначають умови та момент виникнення права власності в набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а також містять правило щодо обов`язкової реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна. 3. Особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно. Застосовуючи ці висновки до обставин справи, що розглядалась ВП ВС зазначила, «що на дату укладення позивачем договору купівлі-продажу квартири дійсно існувала очевидна суперечність між одночасно чинними нормами ч.3 ст. 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) та частини четвертої статті 334 ЦК України щодо того ж самого питання: коли виникає право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу». ВП ВС наголосив, що зазначену суперечність слід вирішувати на користь пріоритетності норм ЦК України. Таким чином, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами ч.4 ст. 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності в КП «БТІ». В рішенні Конституційного Суду України від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012 вказано: «Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп). Виходячи з наведеного Конституційний Суд України вважає, що невідповідність окремих положень спеціального закону положенням Кодексу не може бути усунена шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним у часі раніше. Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу». У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) знайшов своє застосування принцип правової визначеності. Цей Суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and others v. the United Kingdom) та ін.). Суд неодноразово вказував, що він виходить із таких вимог до національних нормативно-правових актів, щоб вони вважалися законом для цілей Конвенції: 1) нормативно-правовий акт повинен бути доступним: громадянинові як орієнтир правової поведінки і її наслідків, достатнім за тих правових норм, що застосовуються у конкретній справі; 2) норма не може вважатися законом, якщо вона не сформульована з необхідною точністю (справа «Санді Таймз проти Сполученого Королівства» The Sunday Times v. The United Kingdom № 1 заява 6538/74 пункт 46). У справі «Кантоні проти Франції» (Cantoni v. France) Суд зазначив, що закон має відповідати якісним вимогам: бути доступним і передбачуваним. Аналіз нормативно-правових актів дає підстави стверджувати, що саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) найбільш повно та точно врегульовували цивільні правовідносини щодо визначення умов та моменту виникнення права власності у набувача нерухомого майна за відповідним правочином. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Стаття 334 ЦК України передбачає загальні та спеціальні умови щодо моменту набуття права власності за договором. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України). У межах суб`єктивного права власності доцільно виділити два конструктивних елементи: а) титул власності; б) правомочності власника. Правомочність власника - невід`ємний атрибут права власності та розглядається як динамічна категорія, як одна з основних можливостей власника щодо належного йому майна. Титул власності є статичною категорією, до зміни власника не передається. Державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомості - адміністративний акт, який породжує титул власника. Таким чином, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і відповідно виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул. Ураховуючи вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно. Враховуючи вищенаведене, суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного, к еруючись ст.ст. 263 - 268 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved