Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

[PERSON] в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] звернувся до суду із позовом до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради(місцезнаходження: м. Львів, вул. Ген. Чупринки, 85) про визнання протиправним рішення та зобов`язання здійснити реєстрацію місця проживання малолітніх дітей В обґрунтування позову посилається на те, що між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу народилось двоє дітей: [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] . З 2018 року шлюбні відносини між ним та [PERSON] були припинені, а з цього часу він спільно з двома неповнолітніми дітьми проживає разом у його батьків за адресою [ADDRESS] , а дружина окремо від них. Між нам та [PERSON] було досягнуто згоду стосовно визначення місця проживання дітей після розірвання шлюбу, участі у забезпеченні умов життя дітей того з батьків, хто проживатиме окремо, участі у вихованні дітей того з батьків, який проживатиме окремо та розмірі аліментів на дітей, що було передбачено нотаріально посвідченим договором про виховання, утримання та сплату аліментів від 08.07.2019 р. 10.12.2020 року з метою перереєстрації неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] на виконання вищезазначеного договору позивачем подано до відповідача відповідні заяви про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини та про зняття з реєстрації місця проживання, а також долучено нотаріально посвідчений Договір про виховання, утримання дітей та сплату аліментів від 08.07.2019 р. Однак, 14.12.2020 року отримав відмову в реєстрації малолітніх дітей за місцем моєї реєстрації на підставі п.11 абз. 1 постанови КМУ №207 від 02.03.2016 року шляхом повернення документів поданих раніше. Вважає, дане рішення відповідача про відмову в реєстрації його малолітніх дітей з одночасним зняттям з попереднього місця проживання є протиправним, оскільки ним було надано нотаріально посвідчену письмову згоду другого з батьків щодо проживання спільних малолітніх дітей з ним за адресою його місця проживання [ADDRESS] . У зв`язку із чим просить позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним у позові. Просить позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засідання позов не визнав та пояснив, відповідачем правомірно було надано 11.12.2020 року відмову в реєстрації малолітніх дітей за місцем моєї реєстрації на підставі п.11 абз. 1 постанови КМУ №207 від 02.03.2016 року шляхом повернення документів поданих раніше у зв`язку з тим, що позивачем не було надано засвідченої в установленому порядку письмової згоди матері дітей. Тому просить у позові відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу народилось двоє дітей: [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] . 08.07.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір про виховання, утримання та сплату аліментів. Відповідно до п.2 вказаного договору батьки досягли згоди і підписанням цього Договору засвідчують своє волевиявлення щодо того, що після розірвання шлюбу між ними - [PERSON] , який народився [INFO] (свідоцтво про народження від 22 січня 2009 року, актовий запис № 354, Міський відділ реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції) та [PERSON] , яка народилася [INFO] (свідоцтво про народження від 26 вересня 2012 року, актовий запис №4734, Міський відділ реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції) від шлюбу Матері та Батька і на момент підписання цього Договору є неповнолітніми дітьми (далі - «Діти»), будуть проживати разом з Батьком за адресою: [ADDRESS] . 11.03.2020 року рішенням Франківського районного суду м. Львова шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 10.12.2020 року з метою перереєстрації неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] для виконання вищезазначеного договору позивач звернувся до Франківської районної адміністрації Львівської міської із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини та про зняття з реєстрації місця проживання. 11.12.2020 року позивач отримав відмову в реєстрації малолітніх дітей за місцем його реєстрації на підставі п.11 абз. 1 постанови КМУ №207 від 02.03.2016 року шляхом повернення документів. У відповідності до п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Відповідно до п. 11 Постанови КМУ "Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру" № 207 від 02.03.2016 року, орган реєстрації відмовляє в реєстрації/зняття із реєстрації місця проживання,якщо особа не подала необхідних документів або інформації. Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207 також передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому законом порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо, зокрема, особа не подала необхідних документів або інформації. Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику (п.11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207). Згідно п. 26 вказаних вище Правил у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Аналогічні вимоги визначені і при знятті з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років. Згідно з ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка недосягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За приписами частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до вимог ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання і зняття з місця реєстрації особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отже, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. А з урахуванням ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства». Згідно з ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. На підставі аналізу вищезазначених норм суд доходить висновку, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Відтак, виходячи з аналізу даного договору та з максимальним врахуванням інтересів дітей, суд вважає, що мати дітей [PERSON] надала свою письмову згоду для вчинення дій щодо проживання дітей: [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] за адресою: [ADDRESS] , по місцю проживання їх батька [PERSON] . Крім цього, будь-яких обставин, які б свідчили про наявність спору між батьком та матір`ю дітей щодо визначення їх місця проживання, судом не встановлено, оскільки діти залишилися проживати з позивачем [PERSON] .. Водночас, відсутність реєстрації місця проживання дітей за місцем проживання позивача суперечить інтересам дітей та суттєво обмежує реалізацію їх прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема, права на охорону здоров`я, на освіту та соціальний захист. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства, встановлені судом обставини справи дають змогу суду дійти до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту відповідає змісту порушеного права та буде ефективним інструментом для його відновлення. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушували право, примусового виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи матеріали справи та подані докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги позивача повністю доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved