Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою, поданою через представника - адвоката Кириченка В.С., заінтересована особа Управління соціального захисту населення Пологівської районної державної адміністрації Запорізької області про встановлення факту, що має юридичне значення. В обґрунтування заявлених вимог зазначили, що в 1986 році заявник, будучи водієм автоколони №3188 Гуляйпільського районного підприємства «Райсільгосптехніка», був безпосереднім учасником ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС. Як слідує з заяви, в період з 03 травня 1986 року по 07 травня 1986 року заявник, який працював в Гуляйпільському ремонтно-транспортному підприємстві «Агротехсервіс» був відряджений на автомобілі «Камаз», державний номер [NUMBER] , до колгоспу «Дружба» Чорнобильського району Київської області для евакуації худоби до колгоспу «Леніна» Бородянського району Київської області. Через участь в ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС заявник є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії, що підтверджується посвідченням учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році серії [NUMBER] від 15.03.2019 року. Згідно Виписки з акту огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії АВ № 0297269, захворювання заявника пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності серії АБ№ 0028349 заявнику встановлено другу групу інвалідності з 21.07.2009 року внаслідок захворювання, пов`язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Далі з заяви слідує, що 06.05.2015 року заявник звернувся до Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області з заявою про встановлення статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни. 25.05.2015 року рішенням Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області заявнику було відмовлено у встановленні статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни у зв`язку з тим. що в документах відсутнє підтвердження залучення його до формувань Цивільної оборони. Надалі заявник звертався до суду та постановою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20 жовтня 2015 року його позов до Управління соціальною захисту населення Гуляйпільської районної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язати вчини ти певні дії було задоволено. Як зазначено в заяві, 20.10.2015 року вищевказану постанову було скасовано Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом, яка була залишена в силі після ухвалення Верховним Судом України постанови від 20.12.2019 року. В даних рішеннях зазначено, що через відсутність документального підтвердження участі заявника у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, а саме у складі формувань цивільної оборони його вимоги не можуть бути задоволені. На звернення заявника до Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації йому повідомили листом від 20.10.2017 року, що Формування Цивільної Оборони створювались саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії. Громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи залучались до виконання робіт саме у складі формувань Цивільної оборони. Як зазначено в заяві, особи залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи належать до інвалідів війни. Для визначення за заявником статусу інваліда війни необхідна наявність одночасно декількох підстав: наявності інвалідності, отриманої внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією аваріє на ЧАЕС, а також виконання робіт з ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони. Документи, які б підтверджували безпосереднє залучення заявника для здійснення заходів з ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань цивільної оборони відсутні. Таким чином, інакше, ніж у судовому порядку заявник не має можливості підтвердити факт його залучення до складу формувань Цивільної оборони під час ліквідації аварії на ЧАУС у 1986 році у період з 03 жовтня 1986 року по 07 травня 1986 року. Встановлення вказаного факту необхідне заявнику для встановлення статусу інваліда війни та отримання обумовлених таким статусом пільг. Прохали встановити, що [PERSON] , [INFO] , був залучений до складу формувань цивільної оборони під час ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році у період з 03 травня 1986 року по 07 травня 1986 року. 21.07.2021 року від заінтересованої особи - УСЗН Пологівської РДА Запорізької області, надійшли заперечення на заяву, де зазначили, що заявник неодноразово звертався до суду, а саме - 06.06.2015 року до Гуляйпільського районного суду Запорізької області з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Гуляйпільської районної адміністрації, в якому прохав визнати протиправними дії щодо відмови у встановленні статусу інваліда війни та зобов`язати встановити статус інваліда війни з видачею посвідчення інваліда війни. І вказував, що у складі невоєнізованого формування Цивільної оборони приймав участь в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи і став інвалідом. Постановою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20.10.2015 року позов було задоволено. Управлінням соціального захисту населення Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області було подано апеляційну скаргу, яку Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд задовольнив та скасував Постанову Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20.10.2015 року. Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд при ухваленні Постанови керувався пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в якій зазначив, що до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу Формувань цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи - не містять жодної інформації про те, що [PERSON] , виконував роботи в Чорнобильській зоні саме у складі Формувань цивільної оборони. Згідно довідок ВАТ «Гуляйпільське підприємство «Агротехсервіс», [PERSON] був відкомандирований на ліквідацію аварії на ЧАЕС по лінії Облагропрому. Оскільки пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачає для встановлення статусу інваліда війни вимагає надання доказів залучення осіб, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, до складу Формувань цивільної оборони, а таких доказів не надано. Не погоджуючись з Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду [PERSON] , звертається до Вищого адміністративного суду України. 20.12.2019 року Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду касаційну скаргу [PERSON] , залишив без задоволення, а постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2016 року у справі № 315/594/15-а - без змін. Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду керувався Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та зазначив, що відповідно до пункту 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків інвалідів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.05.1994 № 302 посвідчення є док тум, що підтверджує статус осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Згідно з пунктом 10 цього Положення посвідчення інваліда війни видається на підставі довідки медико - соціальної експертної комісії про групу та причини інвалідності. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» учасниками ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986 - 1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988 - 1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України. Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника Цивільної оборони СРСР від 06.06.1975 року № 90 та Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 1111, було передбачено, шо формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення. Суди попередніх інстанцій встановили факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також настання інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з участю у ліквідації цих наслідків при виконанні трудових обов`язків. Зазначені обставини свідчать про те, що на [PERSON] , як на особу, яка брала участь в ліквідації наслідків внаслідок Чорнобильської катастрофи поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Водночас, для набуття статусу інваліда війни, з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гаранти їх соціального захисту», окрім, як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, зазначений Закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони. Це пояснюється тим, шо крім формувань Цивільної оборони у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств. Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06 червня 1975 року № 90, було передбачено, шо формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення. Вважають, що заявник не надав докази, які б свідчили про залучення його до Формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Документи, які заявник долучив до своєї заяви належним чином підтверджують його статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв`язку з тим, що він брав участь у таких заходах. Утім, належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони заявник не надав. Вважають, що саме ця обставина є істотною, позаяк в протилежному випадку статус інвалідів війни (на підставі пункту 9 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» поширюватиметься на всіх, хто належить до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Вважають, що твердження заявника, що він отримав інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією аварії на ЧАЕС до виконання робіт з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та був залучений у складі формувань Цивільної оборони є хибним на не підтверджується жодними доказами і підтвердженням цьому є Постанова Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду. Зазначили, що звертаючись до суду із заявою в порядку окремого провадження з посиланням на статті 315 ЦПК України, заявник прохає встановити факт залучення до складу формувань Цивільної оборони під час ліквідації аварії на Чорнобильської АЕС. Встановлення такого факту, йому необхідно для отримання статусу інваліда війни, оскільки з такою заявою заявник звертався 03.06.2021 року до Запорізького обласного контактного центру на пряму «гарячу» лінію. Також зазначили про те, що законодавство передбачає спеціальний порядок встановлення статусу інваліда війни, тому в окремому провадженні не може бути встановлений юридичний факт, а саме - залучення [PERSON] до складу Формувань Цивільної оборони, під час аварії на Чорнобильській АЕС. який Фактично підтвердить його належність до інвалідів війни. Вказали на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 310/8703/17 (провадження № 14-98пс19) зазначено, шо "У випадку якщо заінтересована особа отримала від заявника документи, які підтверджують факт його залучення до Формувань цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, проте надала відмову, яку заявник, маючи документальні підтвердження зазначеного факту, вважає безпідставною, він може оскаржити такі дії заінтересованої особи до адміністративного суду, до повноважень якого належить, зокрема, перевірка законності й обґрунтованості відмови заінтересованої особи та оцінка наданих їй заявником документів як доказів його залучення до Формувань цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС". Заявник такі документи, які підтверджують Факт залучення до Формувань Цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС -не надав. І те, що [PERSON] звертається до Гуляйпільського районного суду Запорізької області з заявою встановити факт, що має юридичне значення, а по суті буде розглядатися те саме питання, яке вже отримало правову оцінку (копії додаються). Тобто з даної заяви вбачається тотожність порушеного питання. З наведених підстав прохали провадження у справі № 2-о/315/17/21 за заявою [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення - закрити (а.с. 43-50). 05.11.2021 року заявником було надано відповідь на заперечення заінтересованої особи, в якій зазначено про те, що у 1986 році заявник [PERSON] працюючи водієм автоколони № 3188 Гуляйпільського районного підприємства «Райсільгосптехніка», був безпосереднім учасником ліквідації наслідків Чорнобильської АЕС. На підставі наказу Гуляйпільського ремонтно-транспортного підприємства «Агротехсервіс» від 03.05.1986 № 18 [PERSON] був відряджений на автомобілі «КАМАЗ», д/н [NUMBER] до колгоспу «Дружба» Чорнобильського району Київської області для евакуації худоби до колгоспу «Леніна» Бородянського району Київської області з 03 травня 1986 року по 07 травня 1986 року. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] , [PERSON] є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1). З 21.05.2009 заявнику встановлено II групу інвалідності у зв`язку з захворюванням пов`язаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується випискою з Акту огляду МСЕК до довідки серії АВ № 0297269 та довідкою серії АБ № 0028349 про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги. 22.02.2021 року заявник звернувся до Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області з заявою про встановлення йому статусу інваліда війни та отримання посвідчення інваліда війни. На зазначене звернення, листом № 17-1 від 19.03.2021 заявнику було відмовлено у видачі посвідчення інваліда війни та повідомлено про неможливість надати статус інваліда війни в зв`язку з відсутністю документального підтвердження безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них, визначений Законом України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Зазначив, що з аналізу норм законодавства вбачається, що особи залучені до складу Формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи належать до інвалідів війни. Отже, якщо особа була залучена до складу формувань Цивільної оборони та стала інвалідом внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, така особа належить до числа інвалідів війни та має право на отримання відповідного посвідчення. Аналізуючи приписи пункту 9 частини 2 статті 7 Закону №3551-XII вважає, що цей Закон не містить вимог, які визначають порядок та форму залучення осіб до складу формувань Цивільної оборони. Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302, який був чинний на момент виникнення спірних відносин). Згідно з П.2 Положення № 302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації. Пунктом 3 Положення № 302 передбачено, що відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. Інвалідам війни (стаття 7 зазначеного Закону) видається посвідчення з написом «Посвідчення інваліда війни» та нагрудний знак «Ветеран війни - інвалід». Відповідно до п. 10 Положення №302 «Посвідчення інваліда війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності. Інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення. Таким чином, підставою для отримання посвідчення інваліда війни є наявність у особи довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, а уповноваженою особою щодо видачі останнього є органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина. Тобто, необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено. Заявник [PERSON] виконував роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у період з 03.05.1986 по 07.05.1986, шо підтверджується: телетайпограмою Облагропрому від 03.05.1986, наказом № 18 від 03.05.1986 року, шляховим листом № 182334 від 03.05.1986, товарно-транспортною накладною від 04.05.1986 № 90070, має довідки МСЕК про групу та причини інвалідності. Відповідно до вимог нормативно-правових актів з Цивільної оборони, які були чинними на момент аварії на Чорнобильській катастрофі, зокрема, Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради міністрів СРСР від 18.03.1976 №201-78, наказів заступника міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 №90 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та від 29.06.1976 №92 (настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (Сільському на сільськогосподарському об`єкті народного господарства), розпорядження ЦО СРСР від 26.04.1986, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 №01, від 30.04.1986 №02, від 04.05.1986 №16, від 19.05.1986 №52 та інші), цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об`єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов`язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років. Тобто, формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювалися саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих. Отже, громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на ЧАЕС та її наслідків) залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони. При цьому, жоден нормативний документ з питань Цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов`язковості видання розпорядчого документу про залучення конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони. Така ж правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.04.2017 у справі № К/800/11747/17. Зазначив, що аналіз норм чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що факт залучення громадян до складу формувань Цивільної оборони не потрібно встановлювати, оскільки відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях, до складу цивільної оборони в обов`язковому порядку зараховувалось все працездатне населення. Із основних принципів, на необхідності дотримання якого наголошує Європейський суд з прав людини, є принцип верховенства права, до фундаментальних аспектів якого відноситься принцип юридичної визначеності Рішенням Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи. Вважає, що матеріалами справи підтверджено, що заявник брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримав інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, а отже має право на встановлення залучення його до складу формувань Цивільної оборони, під час аварії на Чорнобильській АЕС та статусу інваліда війни. Вважав, що доводи заінтересованої особи, яка стверджує про відсутність у наданих заявником документах документального підтвердження залучення заявника [PERSON] особисто до формувань цивільної оборони згідно з наказом чи розпорядженням, є непереконливими, оскільки створення документів, на наявності яких наполягає заінтересована особа не залежить від волі заявника, адже заявник не є видавцем таких документів, а отже не може доводити те, що від нього не залежить. Прохав заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити та встановити факт, що [PERSON] був залучений до складу формувань Цивільної оборони під час ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 року у період з 03 травня 1986 року по 07 травня 1986 року. (а.с. 104-109). В судовому засіданні заявник заявлені вимоги підтримав, зазначив, що інші ліквідатори мають інвалідність, а він ні, тому і звернувся до суду. Зазначив, що за місцем його роботи була створена автоколона 3188 і він був у тій колоні, куди його прийняли в травні 1985 році, розформовано її було у березні 1987 року. Вважає, що бюрократична тяганина порушує його права. В судовому засіданні представник заявника адвокат Кириченко В.С. заявлені вимоги підтримав, зазначив, що необхідно підтвердити рішенням суду факт залучення заявника до складу формувань Цивільної оборони під час ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році в період з 03 травня 1986 року по 07 травня 1986 року, оскільки лише за таких підстав це буде обов`язковим для виконання УСЗН. Додатково вказав на те, що судова практика з цього питання є неоднозначною, на теперішній час судами ухвалюються рішення саме в окремому провадженні. Спосіб захисту та порядок звернення може обиратися самою особою, яка звертається за захистом своїх прав до суду. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали 05.11.2021 року заяву про розгляд справи без участі представника, проти задоволення заяви заперечували, прохали закрити провадження у справі на підставі доводів, наведених у запереченнях Управління від 20.07.2021 року №3690/01 (а.с. 110). Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За змістом п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 травня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі - Постанова), в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений у ст.315 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Згідно із п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», до інвалідів війни належать інваліди, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. Як вбачається з матеріалів справи, заявник - [PERSON] , [INFO] , народився в с. Шевченко Гуляйпільського району Запорізької області, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] виданим 26.07.2012 року Гуляйпільським РВ ГУМВС України в Запорізькій області (а.с. 4). Згідно посвідчення серії [NUMBER] виданого 10.08.2001 року [PERSON] є ветераном праці, вид пенсії: інв. ІІ групи ЧАЕС (а.с. 5). [PERSON] є громадянином, який є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] (категорія 1), виданого 15.03.2019 року (а.с. 6). Також, в матеріалах справи міститься копія військового квитка серії [NUMBER] (а.с. 7). Згідно Виписок з акта огляду медико-соціальною комісією про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги до довідки серії АБ №0028349 від 21.04.2015 року та до довідки серії АВ №0297269, причиною втрати професійної працездатності зазначено захворювання пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с. 8, 9). Відповідно до копії наказу №18 від 03.05.1986 року, організовано підготовку 16 автомобілів марки «КАМАЗ» для відрядження в м. Чорнобиль Київської області для участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (перевезення худоби), відряджено з 03 травня 1986 року строком на 5 днів, серед інших водіїв і заявника [PERSON] (а.с. 10). Згідно копії довідки, виданої 28.07.2004 року ВАТ «Гуляйпільське районне підприємство «Агротехсервіс», [PERSON] дійсно був відкомандирований на ліквідацію аварії на ЧАЕС з 03.05.1986 року по 07.05.1986 року на підставі телетайпогами Облагропрому від 03.05.1986 року (а.с. 11). Згідно копії інформації від 22.05.2006 року №11 ВАТ «Гуляйпільське районне підприємство «Агротехсервіс», [PERSON] дійсно працював в Гуляйпільському ремонтно-транспортному підприємстві і на підставі телефонограми Облагропрому від 03.05.1986 року та на підставі наказу №18 від 03.05.1986 року був відкомандирований з 03.05.1986 року по 07.05.1986 року на автомобілі «КАМАЗ» д/н [NUMBER] для евакуації худоби з колгоспу «Дружба» Чорнобильського району Київської області в колгосп «Леніна» Бородянського району Київської області (а.с. 12). Зазначене підтверджується також копіями подорожнього листа вантажного автомобіля та товаро-транспортної накладної (а.с. 13, 14). Згідно копії інформаційної довідки (про участь у формуваннях ЦО) від 20.10.2017 року, наданої Департаментом з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації, ст. 10 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів. Формування ЦО, в тому числі і невоєнізовані, створювались саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварій, катастроф і стихійних лих. Громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на Чорнобильській АЕС та її наслідків) залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони (а.с. 15). 19.03.2021 року за №17-І УСЗН Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області повідомлено заявнику на його заяву від 22.02.2021 року (а.с. 17), що враховуючи постанову Верховного суду України від 20.12.2019 року по справі №315/594/15-5 (2-а/315/29/15), адміністративного провадження №К/9901/13729/18, через відсутність документального підтвердження його участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони, а також, відсутність законодавчих змін у врегулюванні питання встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, управління не має законних підстав для порушення клопотання про встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни (а.с. 16). Відповідно до копії постанови Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20.10.2015 року задоволено позов [PERSON] до УСЗН Гуляйпільської РДА Запорізької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. 25.04.2016 року Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановив задовольнити апеляційну скаргу УСЗН Гуляйпільської РДА Запорізької області та скасував вищевказану постанову Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20.10.2015 року, прийняв нову постанову, якою в задоволенні позову [PERSON] до УСЗН Гуляйпільської РДА Запорізької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено. Відповідно до постанови Верховного Суду від 20.12.2019 року зазначена постанова апеляційної інстанції залишена без змін (а. с. 18-20, 62-63). Вирішуючи порушене заявником питання суд виходить з такого. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до чинних на момент аварії на Чорнобильській АЕС нормативно - правових актів з питань Цивільної оборони, зокрема, - Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого 18.03.1976 року Постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР № 1111 та Положення про невоєнізовані формування Цивільної оборони та норми оснащення їх матеріально-технічними засобами, яке введено в дію наказом начальника Цивільної оборони СРСР, в кожному міністерстві, відомстві або іншому центральному органі виконавчої влади, а також на підприємствах, в установах та організаціях за територіально - виробничим принципом створювались система, служби та формування Цивільної оборони. Формування ЦО, в тому числі і невоєнізовані, створювались саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих. Громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на Чорнобильській АЕС та її наслідків) залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони. Разом з тим, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов`язковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони. Таким чином, особи, які залучались до складу формувань Цивільної оборони у 1986 року, інвалідність яких пов`язана з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, за наявності документів, підтверджуючих право на отримання статусу інваліда війни, мають право отримати такий статус з видачею відповідного посвідчення. Підставами для визнання особи інвалідом війни є наявність двох складових умов: 1) особа повинна бути залучена до складу формувань цивільної оборони; 2) особі повинен бути встановлений статус особи, яка стала інвалідом внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника Цивільної оборони СРСР від 06.06.1975 року за № 90, та Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 року за № 1111, передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення. Однак, крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно розпорядження керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств. Згідно з вимогами нормативно-правових актів з Цивільної оборони, які були чинними на момент аварії на Чорнобильській катастрофі, зокрема, Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради міністрів СРСР від 18.03.1976 року за №201-78 (далі Положення), наказів заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 року за №90 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та від 29.06.1976 року за № 92 (настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (Сільському на сільськогосподарському об`єкті народного господарства), розпорядження ЦО СРСР від області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 року за №01, від 30.04.1986 року за №02, від 04.05.1986 року за №16, від 19.05.1986 року за №52 та інші), цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об`єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов`язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років. Відповідно до п. п. 3, 5, 6, 7 Положення підготовка країни з цивільної оборони проводиться завчасно в мирний час з урахуванням розвитку зброї масового ураження та інших засобів нападу. Цивільна оборона СРСР організовується за територіальним принципом на всій території країни. Загальне керівництво цивільної оборони СРСР здійснює Рада Міністрів СРСР, а безпосереднє керівництво - Міністерством оборони СРСР. Керівництво цивільною обороною на об`єктах народного господарства здійснює керівник такого об`єкту, який виконує свої функції через штаби і служби цивільної оборони. Нормами п.12 Положення передбачено, що служби цивільної оборони створюються для виконання інженерно-технічних, медичних та інших спеціальних заходів цивільної оборони, підготовки сил та засобів, а також для забезпечення діяльності невоєнізованих формувань в ході проведення рятувальних та невідкладних аварійно-відновлювальних робіт. Служби цивільної оборони поділялися на загальнорадянські, республіканські, крайові, обласні, районні, міські служби та служби об`єктів народного господарства. Такі служби створювалися з урахуванням рекомендацій керівника цивільної оборони СРСР. Силами цивільної оборони СРСР, згідно з п. 13 Положення, були невоєнізовані формування цивільної оборони та військові частини, а також залучені у відповідності до плану цивільної оборони організації та установи міністерств, відомств і виконавчих комітетів Рад депутатів робітників. Комплектування невоєнізованих формувань цивільної оборони особовим складом, технікою та матеріально-технічними засобами здійснюється керівниками цивільної оборони і керівниками служб цивільної оборони за рахунок об`єктів народного господарства, на базі яких вони створені. Згідно з п.16 Положення до невоєнізованих формувань цивільної оборони можуть в обов`язковому порядку зараховуватися громадяни СРСР: чоловіки у віці від 16 до 60 років і жінки - від 16 до 55 років, за винятком військовозобов`язаних, які мають мобілізаційні приписи, інвалідів І та II груп, вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років, а жінок з середньою та вищою медичною освітою - до 2 років. Громадяни СРСР, зараховані до невоєнізованих формувань, зобов`язані приймати участь в рятувальних та невідкладних аварійно-відновлювальних роботах і виконанні інших завдань цивільної оборони. Таким чином, будь-яка особа з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи має право на встановлення статусу інваліда війни у разі, якщо вона приймала участь у ліквідації таких наслідків у складі штабу, служби чи невоєнізованого формування цивільної оборони СРСР. Формування цивільної оборони створювалися на кожному об`єкті народного господарства, мали визначену чисельність, а їх укомплектування здійснювалося за рахунок громадян СРСР. Певна група громадян СРСР могла бути залучена до складу невоєнізованих формувань цивільної оборони в обов`язковому порядку. За змістом п.16 Положення громадяни СРСР підлягали залученню до невоєнізованих формувань цивільної оборони, а не входили до складу таких формувань в силу вимог закону. Пунктом 1 Рішення звуженого засідання виконкому Київського обласної ради народних депутатів №8-с від 04.05.1986 року «Про введення в дію планів цивільної оборони» було визначено, з 12.05.1986 року в Поліському, Іванківському, Бородянському, Макарівському, Чорнобильському районах області ввести в дію плани цивільної оборони в усіх ланках. Тобто, формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювалися саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих. Отже, громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на ЧАЕС та її наслідків) залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони, та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної від 20.10.2017 року № 01.1-14-1654-1. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України). Аналогічні положення містилися в ч. 1 ст. 234 та п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України 2004 року (у редакції на час постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали). Частинами 1 та 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, зазначений у ст. 315 ЦПК України, не є вичерпним. З аналізу ст. 315 ЦПК України убачається, що в порядку цивільного судочинства підлягають встановленню факти, які мають юридичне значення при вирішенні значної кількості категорії спорів та є різноплановими і врегульовані нормами різних законів, які унормовують різні галузі права. При цьому при вирішенні конкретної справи необхідно керуватися лише тим законодавством, яке врегульовує саме правовідносини, які є предметом визначеної справи. Закон, що регулює інші правовідносини, може бути застосовано лише у разі відсутності належного законодавчого урегулювання спірних правовідносин і за подібності цих правовідносин та можливості застосування аналогії закону чи аналогії права. За встановлених обставин суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви та встановлення юридичного факту, що [PERSON] був залучений до складу формувань Цивільної оборони під час ліквідації наслідків Чорнобильської АЕС в період з 03.05.1986 року по 07.05.1986 року.

Outcome: approved