Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] робітничого кооперативу Сумської облспоживспілки про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а саме: на 1/2 частину за кожним житлового будинку №48 по вул.Правдинській в смт.Кириківка В.Писарівського району Сумської області та господарських споруд, мотивуючи свої вимоги тим, що вказаний житловий будинок належить на праві колективної власності [PERSON] робітничому кооперативу. Позивачі [PERSON] та [PERSON] та їх донька [PERSON] вселилися у вказаний житловий будинок на підставі ордеру на житло, виданого Кириківською селищною радою, з 09.08.1990 року зареєстрували своє місце проживання та проживають за вказаною адресою до цього часу. У вересні 2015 року позивачами отримано від відповідача повідомлення про те, що постановою загальних зборів [PERSON] робкоопу від 20.11.2015 року прийнято рішення про його з 01.12.2015 року, у звязку з чим позивачам запропоновано викупити будинок №48 по вул.Правдинській в смт.Кириківка В.Писарівського району Сумської області, який у разі відмови буде виставлений на продаж, що є порушенням прав позивачів. Позивачі вважають, що мають право на визнання за ними в судовому порядку права власності на вказаний житловий будинок за набувальною давністю, у звязку з чим просять позов задовольнити. У судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] не зявилися. Представник позивачів [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, просить суд його задовольнити, оскільки позивачі проживають у спірному житловому будинку з 02.08.1990 року, своїми коштами проводили ремонт у будинку, встановлювали за власні кошти газовий котел та прилади обліку газу та води, є добросовісними набувачами. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, надала письмове заперечення проти позову та зазначила, що спірний житловий будинок на підставі Свідоцтва про право власності від 28.01.2000 року належить [PERSON] робітничому кооперативу; вказаний житловий будинок було вирішено надати у користування позивачеві на основі договору найму жилого приміщення. Позивач разом зі своєю сімєю вселилася в будинок на підставі ордера на жиле приміщення, однак договір найму в подальшому укласти неодноразово відмовлялася, були випадки несвоєчасної сплати квартплати, в результаті чого [PERSON] робкооп звертався до [PERSON] райсуду про стягнення заборгованості по квартплаті, тому вважає, що позивачі не є добросовісними набувачами. Крім того, позивачам неодноразово направлялися пропозиції щодо викупу вказаного житлового будинку, зокрема, 07.12.2015 року позивачеві направлений лист, в якому повідомлено про рішення загальних зборів пайовиків від 20.11.2015 року про ліквідацію [PERSON] робкоопу та запропоновано прийняти рішення про викуп житлового будинку, а в разі відмови звільнити будинок, про прийняте рішення повідомити до 25.12.2015 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивач [PERSON] працювала у [PERSON] робкоопі на посаді бухгалтера з листопада 1987 року по 01.09.1993 року і потребувала поліпшення житлових умов; будівництво спірного будинку розпочато у 1988 році, на пропозицію Голови правління [PERSON] позивачі власними коштами приймали участь у ремонтних роботах, наймали працівників, частково кошти надавалися [PERSON] робкоопом, вселилися позивачі у будинок у 1990 році, за час проживання проводили заміну газового котла, приладу обліку води та газу, сантехніку тощо, Голова правління [PERSON] робкоопу [PERSON] запевняла позивачів, що це їх будинок, прожили у будинку протягом 25 років. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] робкооп надав для проживання позивачам будинок №48 по вул.Привокзальній в с.Кириківка, де позивачі протягом проживання проводили ремонт, завозили матеріали, огородили будинок забором, провели заміну газового обладнання, за чиї кошти не може точно сказати. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 28 січня 2000 року житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в смт.Кириківка, вулиця Правдинська,48, В.Писарівського району, Сумської області, на праві колективної власності належить [PERSON] робітничому кооперативу ( а.с.116); вказане свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Кириківської селищної ради за №6 від 20.01.2000 року. Відповідно до [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.05.2015 року (а.с.34) власником обєкта нерухомого майна, розташованого за адресою: вул.Правдинська,48 смт.Кириківка В.Писарівського району Сумської області, являється [PERSON] робітничий кооператив, форма власності колективна. Земельна ділянка, розташована за вищевказаною адресою, площею 0,1500 га, кадастровий номер 5921255400:04:048:0012, цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель землі житлової та громадської забудови, форма власності комунальна, що підтверджується відповідним Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.35). Згідно ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Як вбачається з пояснень сторін та підтверджується матеріалами справи, позивачеві [PERSON] із сімєю у складі трьох чоловік на підставі рішення виконкому Кириківської селищної ради [PERSON] району від 02.08.1990 року було видано ордер на житлове приміщення № 02 та надано в користування будинок по вулиці Правдинській,48 в смт.Кириківка В.Писарівського району Сумської області ( а.с.10). Однак, з наданого позивачами копії ордеру на жиле приміщення вбачається, що у ньому відсутній номер будинку, до якого вселяється сімя [PERSON] Як вбачається з відміток в паспортах громадян України (а.с.11,12) позивачів [PERSON] та [PERSON] останні зареєстровані за адресою: [INFO], з 09.08.1990 року. Відповідно до ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення; Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. . Договір найму житлового будинку між сторонами не укладений, хоча відповідач [PERSON] робітничий кооператив неодноразово звертався з пропозицією до позивача [PERSON] щодо укладення договору найму, однак остання від його укладення ухилялася (а.с.38-47). Крім того, позивача [PERSON] неодноразово було попереджено про прийняття рішення про продаж основних засобів (викуп особами, які в них проживають), в тому числі житлового будинку по вулиці Правдинській,48 в смт.Кириківка В.Писарівського району Сумської області (а.с.48,50,52,54,). Відповідно до\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень\~статей\~15,\~16 ЦК України, а також частини четвертої\~статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до вимог\~ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Таким чином, виходячи із змісту\~ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є таке: майно може бути об'єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Відповідно до положень п.8\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~про те, що правила\~статті 344 ЦК\~про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що\~ЦК\~набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення\~статті 344 ЦК\~поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року.Якщо строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Згідно з п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК). Отже, однією з умов набуття права власності за давністю володіння, є добросовісність володіння. Якщо за конкретних обставин можливо установити власника і причини, з яких майно вибуло від нього, то не може йтися про добросовісність заволодіння. Презумпція правомірності фактичного володіння (ст. 397 ЦК) у жодному разі не може спрацьовувати проти власника. Набувальна давність може слугувати підставою набуття права власності за методом виключення усіх інших правових підстав, що не заборонені законом. А відтак неправомірно ставити питання про мож ливість набуття права власності за давністю володіння фактичним володільцем, що заволодів чужим майном без належного правового оформлення, хоч і з дозволу власника. Тому на випадки фактичного володіння майном без оформлення договору найму (оренди) житла набувальна давність поширюватися не може. Конституцією України\~(ст.41) та ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріпляє право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також відповідно до вимог ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, власник в особі [PERSON] робітничого кооперативу розпоряджається своїм майном на власний розсуд і не може бути протиправно позбавлений даного права власності. За статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду є джерелом права у національній правовій системі. З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов'язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Так у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Як встановлено у судовому засіданні, позивачам достовірно відомо, що власником будинку №48 по вул.Правдинській в с.Кириківка В.Писарівського району Сумської області є [PERSON] робітничий кооператив. Крім того, з пояснень представника відповідача [PERSON] та копії рішення [PERSON] районного суду Сумської області від 05.06.2003 року (а.с.103-105) вбачається, що позивачі не є добросовісними набувачами, так як мало місце несвоєчасної сплати коштів за користування будинком (квартплати), а також ухилення від укладення договору найму житлового будинку, що підтверджується письмовими доказами. Пояснення представника позивачів [PERSON] та свідків [PERSON] і [PERSON] про те, що позивачі на протязі всього часу проживання здійснювали деякі ремонтні роботи за власні кошти ніякими доказами про понесені ними витрати не підтверджуються. Їх пояснення спростовуються як поясненнями свідка [PERSON], яка пояснила, що кошти при будівництві надавав [PERSON] робкооп, а в подальшому витрати покладалися і на позивачів, так і поясненнями самого представника відповідача [PERSON], яка у судовому засіданні показала, що ремонтні роботи в будинку проводилися за рахунок коштів [PERSON] робкоопу, але письмових доказів про це представник відповідача також не надала. Враховуючи викладене, суд прийшов висновку, що позов про право власності за давністю володіння не може пред'являти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником, тобто виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння, тому даний позов задоволенню не підлягає. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст.88 ЦПК України. Відповідно до [PERSON] з протоколу загальних зборів пайовиків [PERSON] робітничого кооперативу від 20.11.2015 року житловий будинок по вул.Правдинській № 48 с.Кириківка В.Писарівського району Сумської області дооцінений у 120\~000 гривень, що підтверджується також випискою з балансу станом на 01.01.2016 року (а.с.71,99). Отже, з позивачів підлягає стягненню 712,80 грн. судового збору (120000,00х1%= 1200,00-487,20). Оскільки солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено, то з кожного з позивачів підлягає стягненню 356 грн. 40 коп.

Outcome: approved