Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

17.09.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, які заявою від 23.12.2020 року уточнив та просить: встановити факт постійного проживання [PERSON] разом із [PERSON] однією сім`єю, починаючи із 2010 року до дня відкриття спадщини, а саме на [INFO] , за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після [PERSON] , померлого [INFO] , право власності на: 1/2 частку житлового будинку з надвірними та господарчими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,25 га, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5122080700:02:001:0401; земельну ділянку загальною площею 0,0769 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5122080700:02:001:0417; визнати дійсним договір купівлі - продажу 1/2 частки житлового будинку з надвірними та господарчими спорудами, який розташований в [ADDRESS] та 1/2 частки земельної ділянки загальною площею 0,25 га, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5122080700:02:001:0401, укладений 20.12.2019 року між [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на: 1/2 частку житлового будинку з надвірними та господарчими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,25 га, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5122080700:02:001:0401. Позовні вимоги вмотивовані тим, що нотаріально оформити зазначений договір з відповідачем виявилось неможливим, оскільки відповідачі не з`явилась до нотаріуса на вимогу покупця для оформлення договору купівлі-продажу та ухиляються від нотаріального оформлення договору купівлі - продажу. Крім того, письмовою відповіддю нотаріуса позивачу було повідомлено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після [PERSON] , померлого [INFO] . Представник позивача в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, якою наполягає на задоволенні уточнених позовних вимог в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення уточнених позовних вимог в повному обсязі не заперечувала. Дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що [PERSON] належить земельна ділянка загальною площею 0,0769 га, призначена для ведення особистого селянського господарства, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5122080700:02:001:0417, що підтверджено витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-5115013262020. Крім того, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] належить: - житловий будинок з надвірними та господарчими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку від 15.09.1989 року, посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Черненк С.М. в реєстрі №1-2523; - земельна ділянка загальною площею 0,25 га, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5122080700:02:001:0401, що підтверджено витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-5115013272020. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно до ст. 1216 ЦК України - спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 23.11.2019 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер [INFO] . Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить: - 1/2 частка житлового будинку з надвірними та господарчими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; - 1/2 частка земельної ділянки загальною площею 0,25 га, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5122080700:02:001:0401; - земельна ділянка загальною площею 0,0769 га, призначена для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5122080700:02:001:0417. Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України - у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 62579015 від 23.11.2020 року, наданої приватним нотаріусом Крижановською С.М., інформація про заповіт, складений та посвідчений від імені [PERSON] , померлого [INFO] - відсутня. Згідно до ч. 1, 2 ст. 1258 ЦК України - спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Спадкоємців за законом першої, другої, третьої черги відповідно до ст. 1261 - 1263 ЦК України після смерті [PERSON] , немає. Згідно ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Досліджуючи показання свідків [PERSON] та [PERSON] судом було встановлено факт постійного проживання [PERSON] разом із [PERSON] однією сім`єю, починаючи із 2010 року до дня відкриття спадщини, а саме на [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Отже [PERSON] має право на спадкування за законом як спадкоємець четвертої черги після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відповідно до вимог ст. 1264 ЦК України. Інших спадкоємців, які заявили свої права на спадкове майно, немає. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України - для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] на час відкриття спадщини проживав разом із спадкодавцем, тобто він вважається таким, який прийняв спадщину. Письмовою відповіддю нотаріуса, позивачу було роз`яснено про неможливість видати свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи, що іншим (крім судового) шляхом захистити права позивача на спадщину неможливо, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання права власності на спадкове майно та право позивача на спадщину таким, що підлягає захисту в зв`язку з чим задовольняє позов. Стосовно позовних вимог про визнання дійсним договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку з надвірними та господарчими спорудами, який розташований в [ADDRESS] та 1/2 частки земельної ділянки загальною площею 0,25 га, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5122080700:02:001:0401, укладеного 20.12.2019 року між [PERSON] та [PERSON] , та визнання за позивачем права власності на вищевказане майно, судом встановлені наступні обставини. 20.12.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку з надвірними та господарчими спорудами, який розташований в [ADDRESS] та 1/2 частки земельної ділянки загальною площею 0,25 га, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5122080700:02:001:0401, що підтверджено попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна від 20.12.2019 року, наявним в матеріалах справи. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Згідно ч.3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Як передбачено ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній досягай згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Вимогами ст. ст. 13, 81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вина посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В судовому засіданні встановлено, що відповідачем 10.07.2020 року був отриманий письмовий виклик [PERSON] в період з 15.07.2020 року до 20.07.2020 року до нотаріуса, для укладання договору купівлі продажу нерухомого майна, також 30.08.2020 року відповідачем був отриманий лист [PERSON] , згідно якого останній повідомляє про намір звернутися до суду з метою захисту своїх прав, які [PERSON] проігнорувала. Згідно вимог ст. 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягай згоди з у істотних умов договору, що в даному випадку і було зроблено між позивачем та відповідачем. Отже, однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Судом встановлено, що на момент складення договору [PERSON] була власником спірного нерухомого майна та у відповідності до ст. 658 ЦК України мала право це майно відчужувати, а договір підписаний повноважними особами. При укладенні такого договору сторони, тобто продавець та покупець домовилися щодо усіх його істотних умов, також відбулося часткове виконання договору, однак, відповідач ухилилась від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 20.12.2019 року. Крім того, встановлюючи факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору, слід виходити з того, що позивач не уклала і не має наміру в подальшому в нотаріальному порядку укласти такий договір, оскільки не проявляє будь-яких дій з цим пов`язаних, з чого вбачається втрата можливості його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст. 220 ЦК України. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання права його власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а відповідно до ст. 328 ЦК України - право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод, кожна фізична особа має право вільно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше ніж в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Частинами 1, 4 ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Неможливість [PERSON] , в даному випадку провести нотаріальне посвідчення договору є порушенням його права власності, оскільки унеможливлює визнання такого права з боку держави перед іншими суб`єктами цивільних та інших правовідносин. Приймаючи до уваги, що в зв`язку з тим, що оформлення договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку з надвірними та господарчими спорудами, який розташований в [ADDRESS] та 1/2 частки земельної ділянки загальною площею 0,25 га, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5122080700:02:001:0401, укладений 20.12.2019 року між [PERSON] та [PERSON] , в нотаріальному порядку неможливе, іншим (крім судового) шляхом захистити права позивача неможливо, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно та право позивача на придбане майно таким, що підлягає захисту на підставі ст. 16 ЦК України, в зв`язку з чим задовольняє позов. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved