Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-03 00:00:00

30 травня 2018 року [PERSON] , в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулася до суду з уточненим позовом до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому зазначила, що є рідною бабусею трьох онуків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради її призначено опікуном та піклувальником дітей. Рішенням виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради її призначено опікуном над житловим будинком з господарськими спорудами, за адресою: [ADDRESS] . Діти, в інтересах яких діє позивач, є власниками зазначеного будинку. У будинку зареєстрований відповідач по справі (батько дітей). [PERSON] , рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.07.2017 був позбавлений батьківських прав відносно дітей. Судом встановлено, що мати дітей [PERSON] , вбита відповідачем по справі. Вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.02.2018, відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі, строком 8 років. На теперішній час відбуває покарання у Софіївський ВК №45. Таким чином, відповідач не проживає у належному дітям будинку з початку 2016 року, його особистих речей у будинку не має. Реєстрація відповідача у будинку порушує права дітей як власників, оскільки при нарахуванні комунальних платежів за послугами, що надаються, розрахунок здійснюється у кількості осіб, які зареєстровані у будинку, що матеріально обтяжує, так як потребує додаткових витрат. Також факт реєстрації відповідача перешкоджає в реалізації права вільного розпорядження та володіння майном, що гарантовано Конституцією України. Враховуючи викладене позивач просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні дітьми житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням, що є підставою для зняття його з реєстраційного обліку. У судове засідання [PERSON] не з`явилася, надала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Представник, третьої особи у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності та винести законне рішення за умови доведеності усіх обставин справи. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином, але в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заперечення та відзив до суду не надав, будь-яких заяв та клопотань не надходило. У зв`язку з чим, судом ухвалено здійснювати заочний розгляд справи без участі відповідача відповідно до ст.ст. 279, 280-281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наведені докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , є рідною бабусею трьох дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради №105 від 15.03.2017 її призначено опікуном та піклувальником дітей. (а.с. 14) Рішенням виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради №152 від 19.04.2017 позивача призначено опікуном над майном неповнолітнього [PERSON] та малолітніх [PERSON] , [PERSON] , а саме житловим будинком з господарськими спорудами, за адресою: [ADDRESS] , з покладанням на опікуна відповідальності за збереження вказаного житлового будинку та своєчасну сплату комунальних послуг. (а.с. 15,16). Згідно до договору купівлі продажу житлового будинку з господарчими спорудами від 18.11.2011, зареєстрованим у реєстрі за №6380 та посвідченим приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . (а.с. 17-19). У зазначеному будинку зареєстрований відповідач по справі (батько дітей), що підтверджується довідкою Відділу реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради №3237 від 16.08.2018 (а.с. 30). [PERSON] , рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.07.2017 був позбавлений батьківських прав відносно дітей (а.с. 22). Вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.02.2018, відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі, строком 8 років. Судом встановлено, що мати дітей [PERSON] , вбита відповідачем по справі.(а.с. 23-25) Відповідно до акту, складеного зі слів сусідів [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), посвідченим Головою квартального комітету №42 Івановим А.Ф. від 18.03.2018, [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] за вказаною адресою фактично не проживає з 2016 року, його особистих речей у вказаному житловому будинку не має. На момент розгляду справи відповідач перебуває ДУ "Криворізька виправна колонія №80". Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У відповідності до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦП К України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Постановою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц висловлено правову позицію щодо застосування ст. 391 ЦК України, зокрема, право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Факт реєстрації відповідача в будинку за умови відсутності для того передбачених законом підстав є сам по собі достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться, оскільки унеможливлює користування та розпорядження власником належним йому майном на власний розсуд. З врахуванням встановлених обставин у справі та положень згаданих норм права, зокрема ст. 391 ЦК України, суд вважає, що реєстрація у житловому будинку відповідача [PERSON] за відсутності для того передбачених законом підстав, позбавляє сім`ю позивача спокійного життя, є перешкодою у користуванні позивачкою зазначеним будинком. Так, як відповідач порушує права позивача, позов про усунення перешкод в користуванні та розпорядження житловим будинком підлягає задоволенню. Разом з цим, суд зазначає, що зняття з реєстрації відповідача [PERSON] не потребує судового захисту так як є похідним від задоволення судом вимоги про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні будинком та є підставою для зняття відповідача з реєстрації. Даний висновок ґрунтується на положенннях п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, де серед підстав зняття з реєстрації місця проживання особи є наявність рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, та становить 704,80 грн. Отже, з урахуванням наведеного з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved