Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

25 вересня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, третя особа\~ - Товарна біржа «Новомосковська» про визнання права власності на нерухоме майно. На обґрунтування позову,з урахуванням уточнених вимог, [PERSON] посилалася на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 21 червня 2002 року, укладеного та зареєстрованого на Товарній біржі «Новомосковська» за реєстраційним №000175, зареєстрованого в Новомосковському районному БТІ в реєстрову книгу № 492-3 їй належить житловий будинок, загальною площею 51,8 кв.м., житловою площею 15,8 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначений житловий будинок вона придбала у продавця [PERSON] за 9 028,00 грн. Позивач [PERSON] зазначила у позові, що з моменту придбання нерухомого майна, м володіє та користується житловим будинком. При укладенні між нею і відповідачем [PERSON] правочину, узгоджені всі належні умови договору купівлі-продажу будинку, зокрема щодо ціни, передачі будинку, оформлення документів, оскільки після виконання нею зобов`язань, відповідач [PERSON] передала їй ключі і всі документи на будинок та звільнила його, після чого позивач з сім`єю вселилися в зазначений будинок та зареєструвалися в ньому. Маючи намір розпорядитися даним майном, вона звернулася до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Ріхтер Н.В. задля посвідчення договору купівлі-продажу будинку, але відповіддю нотаріуса від 17 вересня 2021 року за вих. № 443/01-16 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та роз`яснено, що будинком вона розпорядитись не зможе з тих підстав, що договір купівлі-продажу будинку хоч і зареєстрований за нею в БТІ, але є недійсним, оскільки в порушення вимог чинного законодавства не посвідчений нотаріально. У зв`язку з наведеним, посилаючись на приписи ст. ст. 128,153 ЦК УРСР, ст. 49 ЗУ «Про власність», [PERSON] просила суд: -визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 51,8 кв.м., житловою площею 15,8 кв.м.; прибудови літ. «а»; літньої кухні-сараю - літ. «Б»; прибудови літ. «б»; сараю літ. «В»; огорожі № 1-3. Ухвалою суду від 04 січня 2021 року відкрите провадження у справі. Ухвалою суду від 21 вересня 2021 року підготовче провадження у справі закрите,справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивача, остання просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила, клопотання про відкладення справи та відзиву до суду не подавала. Представник відповідача Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу за його відсутності, вимоги визнав, не заперечував проти задоволення позову. Представник третьої особи Товарної біржі «Новомосковська» в судове не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. З огляду на приписи ч. 2 ст. 280 ЦК України та враховуючи, що у справі виступають декілька відповідачів, при цьому від одного з них надійшла заява про розгляд справи без його участі, судом не проводиться розгляд справи в заочному порядку. У зв`язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч.2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані сторонами письмові докази, суд приходить до наступного. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 21 червня 2002 року між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу будинку, загальною площею 51,8кв.м., житловою площею 15,8кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований на Товарній біржі «Новомосковська» за реєстраційним № 000175, зареєстрований в Новомосковському БТІ в реєстрову книгу № 492-3, що підтверджується реєстраційним посвідченням Новомосковського БТІ від 26 червня 2002 року. Реєстрація права власності на житловий будинок за позивачем [PERSON] зокрема підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на власності на нерухоме майно № 219744320 від 10 серпня 2020 року та № 275693291 від 20 вересня 2021 року, згідно якої вбачається, що позивач [PERSON] є власником нерухомого майна будинку [ADDRESS] (реєстраційний номер майна: 962876, номер запису: 492 в книзі 3, дата прийняття рішення про державну реєстрацію та дата внесення запису: 06.05.2003, форма власності: приватна, частка власності 1/1, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 21.06.2002 року). Згідно до технічного паспорту, виготовленого станом на 14 серпня 2020 року, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 51,8 кв.м., житловою площею 15,8 кв.м.; прибудови літ. «а»; літньої кухні-сараю - літ. «Б»; прибудови літ. «б»; сараю літ. «В»; огорожі № 1-3. Роки побудови: 1984-1986.ї Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21 червня 2002 року, зазначений будинок позивач придбала за 9 028,00 грн. Судом встановлено, що позивач [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Ріхтер Н.В. з питанням посвідчення договору купівлі-продажу будинку, однак відповіддю нотаріуса від 17 вересня 2021 року за вих. № 443/01-16 їй було відмовлено у вчиненні відповідної нотаріальної дії з тих підстав, що договір купівлі-продажу будинку хоч і був зареєстрований за нею в БТІ, але є недійсним, оскільки в порушення вимог чинного законодавства не посвідчений нотаріально. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Зі змісту ч.2\~ст.16 ЦК України\~способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. У відповідності до\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 131 ЗК України передбачає, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Відповідно до\~ст. 182 ЦК України\~право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Згідно з абзацом 3 ч.2\~ст.331 ЦК України\~якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 1\~ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і\~перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм\~ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49\~Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом. За змістом ст. ст.\~128,\~153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди. Відповідно до\~ст. 224 ЦК УРСР\~за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено\~ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року\~згідно ч. 2 якої\~угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року роз`яснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями\~ст. 47 ЦК УРСР\~(в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2\~ст. 48 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу житлового повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 Кодексу). Договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені\~наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст.\~227,\~242 ЦК УРСР\~(1963 року) договір купівлі-продажу житлових будинків повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі\~ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.2\~ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Статтею 392 ЦК України, передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно\~ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно\~ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Оскільки позивач (покупець) [PERSON] повністю виконала умови договору купівлі-продажу, сплатила за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об`єктом нерухомості та утримує його з 21 червня 2002 року, договір купівлі-продажу між сторонами в судовому порядку не визнавався недійсним, позивач на підставі ст.ст.128,\~153 ЦК УРСР\~і ст.49 ЗУ "Про власність", правомірно набула право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіє ним до теперішнього часу. Зважаючи на відмову нотаріуса вчини відповідні дії, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та відповідно ст.16 ЦК України вона обрала правильний спосіб захисту свого порушеного права. При цьому, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(рішення від 21 січня 1999р. в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007р. в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011р. в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010р. в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994р. в справі «ХіроБалані проти Іспанії», від 01 липня 2003р. в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008р. в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та MesropMovsesyan проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року №6-887цс17. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Згідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю вини відповідачів, судові витрати покласти на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved