Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

25 серпня 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. У своїй заяві позивач зазначив, що 20 квітня 2016 року між ним та [PERSON] було досягнуто домовленість щодо купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS]. Позивач вказав, що на підтвердження домовленості щодо купівлі-продажу нерухомості відповідач 20.04.2016 року написав розписку про отримання від [PERSON] 45000.00 грн. в рахунок продажу житлового будинку. [PERSON] зазначив, що відповідачем було передано йому ключі від вказаного житлового будинку, правовстановлюючі документи, також вивезено власне майно з житлового будинку. Позивач вказав, що після того як звернувся до відповідача з метою нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, відповідач відмовився, посилаючись на свою зайнятість та відсутність вільного часу. [PERSON] вказав, що на даний час не може провести державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке набув у відповідності до вимог чинного законодавства. У зв'язку з вищевказаним позивач просить суд задовольнити його заяву. У судовому засіданні 13.10.2016 року представник позивача наполягав на позовній заяві, зіславшись на обставини зазначені у ній. Просив її розглянути та позов задовольнити. Представник позивача вказав, що відповідач не реагує на його прохання щодо посвідчення договору купівлі-продажу та взагалі не відповідає йому. Більш того, позивачем вже чимало коштів вкладено у вказаний будинок, проведено газопостачання до будинку, зроблений ремонт будівлі та прилеглої території. Відповідач у судове засідання 22.09.2016 року, 28.09.2016 року та 13.10.2016 року не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи. Разом з тим, 22.09.2016 року надіслав до суду заяву в якій зазначив, що проти позову не заперечує, претензій до позивача не має, та просить розглядати справу без його участі (а.с.36). Врахувавши пояснення представника позивача, думку відповідача, викладену ним в його письмовій заяві від 22.09.2016 року, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Частиною 4 статті 174 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено «у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову...». З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка та розташований на ній житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS]., належить [PERSON], про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно №55778568 від 23.03.2016 року (а.с.12-14) та технічний паспорт на вищевказаний будинок (а.с.7-11). За договором купівли-продажу (ст.655 ЦК України) одна сторона передає у власність іншої сторони майно, а покупець приймає майно і зобов'язується сплатити за нього визначену грошову суму. Як встановлено судом, [PERSON] 20.04.2016 року платно, за 45000,00 грн., купив у відповідача житловий будинок, про що свідчить розписка, а відповідач у свою чергу передав у власність позивачу вищевказаний житловий будинок (а.с.15). Суд вважає зазначити, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Як вбачається з наданих документів, позивач відкрито володіє та користується набутим майном, витрачав кошти на його утримання; вимог щодо незаконності набуття [PERSON] права власності на приміщення його власником не висунуте. Судом також встановлено, що довідкою Березівської міської ради від 23.09.2016 року [PERSON] постійно мешкає за адресою: [ADDRESS]. Інших зареєстрованих осіб за вказаною адресою не має (а.с.46). Окрім цього, Довідкою ТОВ «Березівське БТІ» від 23.09.2016 року вбачається вищевказаний житловий будинок не перебуває у власності будь-яких фізичних або юридичних осіб (а.с.45). Більш того, позивачем надано копію абонентської книжки на [PERSON] щодо сплати ним комунальних платежів за адресою [ADDRESS] (а.с.43-44). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] (сусіди, проживаючі за адресою по вул. Чкалова в м. Березівка) пояснили, що проживають на даний час по сусідству з [PERSON] Також вказали, що коли за вказаною адресою проживав [PERSON], то вказаний будинок був у занедбаному стані. Починаючи з 2012-2013 року за вказаним домоволодінням почав проживати [PERSON], який провів газопостачання до будинку, воду, зробив ремонт будівлі, облагородив прилежну територію будинку. Свідки повідомили, що весною 2016 року [PERSON] вивіз усі свої речі з будинку та повідомив, що продав його [PERSON] Деталі продажу будинку не розповідав. Пізніше [PERSON] повідомив свідкам, що купив його за 45 000 грн. На даний час, [PERSON] зі своєю родиною проживають за вищевказаною адресою. Будь-яких відомостей щодо суперечок під час купівлі-продажу майна між [PERSON] та [PERSON] у них не має, та взагалі ніяких претензій до майна не пред'являлись відповідачем. Як їм відомо, вони домовились про продаж будинку. Таким чином, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України право власності позивача, як абсолютне право, має бути захищене лише при доведенні самого факту порушення. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до цивільного законодавства, однією із умов виникнення прав та обов'язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Суд може застосувати до правовідносин сторін ч.2 ст.220 ЦК України, відповідно до якої у випадку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним, так як по укладеному між сторонами договору відбулося часткове його виконання. Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Як зазначив представник позивача у судовому засіданні, позивач неодноразово звертався до відповідача з метою подальшого його нотаріального посвідчення, однак останній відмовив посилаючись на неможливість відлучення, зайнятість, хворобу, сімейні обставини та взагалі йому байдуже на вказаний будинок, оскільки останній отримав кошти та не вважає більше його власністю. За вказаний житловий будинок позивач передав відповідачу кошти, отримав ключі від вказаного будинку та проживає у ньому без перешкод. Такі дії порушують права позивача, у зв'язку з чим він не може здійснити реєстрацію права власності на будинок. Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації Зі статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вбачається, що державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, договорів, укладених у порядку, встановленому законом; рішень судів, що набрали законної сили. Отже, законом встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950р.та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Так, у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначенні сподівання, тобто те, на що розраховує позивач, як власник спірного житлового будинку та земельної ділянки відповідачем порушені. Статтею 41 ч.1, ч.4 Конституції України передбачено: «Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним». Разом з цим, у пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004 зазначено, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Сторонами розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін зобов'язаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Отже, на переконання суду, у цій справі [PERSON] за допомогою належних та допустимих доказів довів обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог. З аналізу вищевказаних норм права та фактичних обставин справи, із врахуванням практики Європейського суду з прав людини та положень ЦПК України, суд доходить висновку про задоволення позову щодо визнання за позивачем права власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS]... Рішення повинно відповідати вимогам статтей 213, 215 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: approved