Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

24.12.2019 до суду надійшла вищевказана позовна заява. Свій позов [PERSON] обгрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] . Дане нерухоме майно від набув у власність внаслідок прийняття спадщини, яка відкрилась зі смертю попереднього власника квартири - [PERSON] , яка на випадок смерті розпорядилась своїм майном, склавши заповіт, зокрема, на позивача. За життя [PERSON] в цій квартирі був зареєстрований брат позивача - відповідач [PERSON] та згодом його син [PERSON] (племінник позивача). Після прийняття спадщини позивач неодноразово звертався до відповідачів вказуючи, що він особисто бажає проживати у квартирі, оскільки власного житла не має, а тому вони повинні звільнити його та знятись з реєстрації, однак вказані звернення до відповідачів залишаються без реагування, звільнити квартиру в добровільному порядку останні відмовляються. З урахуванням даних обставин позивач, посилаючись на норми ст. 317, 383, 391, 406 Цивільного кодексу (ЦК) України, ст. 9, 150 Житлового кодексу (ЖК) Української РСР, ст. 41 Конституції України просить суд усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю (вищевказаною квартирою) шляхом виселення з неї відповідачів. Ухвалою суду від 14.01.2020 відкрито провадження та справа призначена до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, відповідачам та третій особі запропоновано надати відзив на позов. 04.02.2020 до суду надійшов відзив на позов відповідача [PERSON] в якому останній прямо не вказуючи, однак, по суті, заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, зазначаючи, зокрема, що користування квартирою відповідачами відповідає вимогам ст. 405 ЦК України, а іншого житла відповідачі не мають. Також вказує, що діючим законодавством не передбачений такий спосіб захисту порушеного права власника як виселення осіб, що користуються житлом. 19.02.2020 до суду надійшла відповідь позивача на даний відзив, в якій, зокрема, позивач спростовує доводи вищевказаного відзиву, вказуючи, що право відповідачів на користування спірним житлом є похідним від права власності колишнього власника ( [PERSON] ), яка надавала згоду на проживання відповідачів і це право користування було втрачено відповідачами у зв`язку зі смертю колишнього власника. Посилаючись на норми ст. 405 ЦК України, ст. 64, 157 ЖК Української РСР позивач вказує, що відповідачі не є та ніколи не були членами його сім`ї. Позивач також спростовує викладені у відзиві доводи щодо неправильно обраного способу захисту права, посилаючись при цьому на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, в якій, зокрема, вказується на право власника нерухомого майна звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення. 26.02.2020 до суду надійшов відзив на позов від відповідача [PERSON] в якому даний відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зокрема, посилаючись на те, що він набув право на постійне користування житлом, а позивачем не надано жодних доказів неправомірного вселення та проживання відповідача в даній квартирі. Відповідач також вказує, що право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сімї власник житлового будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК Української РСР, однак за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР. Також відповідач вказує на те, що він є неповнолітньою особою та іншого житлового приміщення у власності не має. 13.03.2020 на спростування викладеного у даному відзиві від позивача надійшла відповідь на відзив в якій зокрема, вказує, що після смерті матері та бабусі сторін по справі (попереднього власника житла) - припинилося сервітутне право відповідачів, як членів сім`ї власника житла, на користування ним, оскільки саме належність до сім`ї власника житла була підставою цього сервітутного права, так як право члена сім`ї на користування житлом є похідним від права власності особи, членом сім`ї якої вона є. Позивач, заперечуючи викладеному у відзиві [PERSON] також зазначає, що в силу статті 180 Сімейного кодексу (СК) України саме на батьків покладений обов`язок утримувати дитину, в тому числі забезпечити її житлом, належними умовами проживання та інше, тобто, даного обов`язку на позивача по справі, членом сім`ї якого не є та ніколи не був [PERSON] , не покладено. Третя особа відзиву на позов не подавала. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на ті ж доводи, які викладені в тексті позовної заяви та відповідях на відзиви. Відповідачі, їхні представники та представник третьої особи проти задоволення позову заперечили також посилаючись на викладені у відзивах заперечення проти позову. Відповідач [PERSON] крім того заявив, що квартира належить йому, а не позивачу, оскільки свого часу вона була придбана матір`ю за його гроші. Також [PERSON] висловив ряд претензій до позивача (свого брата), однак, правового навантаження дані претензії не мають, а відображають лише їхні особисті взаємовідносини які мають неприязний характер. Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. За таких обставин суд не зобов`язаний взагалі надавати оцінку запереченням, висловленим відповідачем [PERSON] в судовому засіданні, які виходять за межі тих заперечень, які викладені у раніше поданому ним відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд вважає, що позов підлягає задоволенню враховуючи таке. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що об`єкт нерухомого майна - квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Право власності зареєстровано 03.08.2017. Підставою виникнення права вланості вказано свідоцтво про право на спадщину р. № 1179 виданого 03.08.2017 приватним нотаріусом Шосткинського міського нотаріального округу Никоновою Г.І. З свідоцтва про право на спадщину вбачається, що на підставі заповіту, спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її син [PERSON] (позивач у справі), а спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з квартири [ADDRESS] . З копії свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] , громадянка Російської Федерації, померла [INFO] в м. Єкатеринбург Свердловської області Російської Федерації. На копії заповіту [PERSON] , від 28.02.2009 наявна відмітка нотаріуса про те, що станом на 26.03.2015 заповіт не змінено та не відмінено. Відповідно до ч.1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Враховуючи, що заповіт є одностороннім правочином, вищевказана норма поширює свою дію на таку підставу виникнення цивільних прав та обов`язків як заповіт. В судовому засіданні відповідач [PERSON] вказав, що заповіту не оспорював. З урахуванням встановлених вище обставин у суду не виникає жодних сумнівів у тому, що саме позивач є одноосібним власником квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після померлої [PERSON] . Підставою набуття у власність спадкодавця даного нерухомого майна був договір купівлі-продажу від 18.02.1997, копія якого є додатком до позовної заяви. Зокрема, в даному договорі вказано, що покупець - [PERSON] проживає в м. Свердловськ. Сторони в судовому засіданні не заперечували, що [PERSON] проживала не в спірній квартирі та визнавали, що [PERSON] до своєї смерті проживала на території іншої держави. З довідок про реєстрацію місця проживання вбачається, що відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Реєстрація місця проживання відповідачів у вищевказаній квартирі була здійснена за життя [PERSON] , тобто, з її дозволу як власника. При цьому суд приходить до висновку, що відповідачі не були членами сім`ї [PERSON] , оскільки як встановлено вище, [PERSON] з відповідачами не проживала, спільного господарства не вела. Дана обставина вбачається з письмових доказів: договору купівлі-продажу від 18.02.1997, копії складеного в м. Єкатеринбург (РФ) заповіту, де вказано, що [PERSON] зареєстрована в даному місті, копії свідоцтва про смерть [PERSON] в м. Єкатеринбург (РФ) та визнається сторонами. Таким чином, враховуючи норму ч. 2 ст. 3 СК України, відповідачі хоч і були близькими родичами померлої [PERSON] , однак, членами її сім`ї вони не були. Отже, норми ст. 405 ЦК України, а так само, норми ч. 2 ст. 64 та ст. 157 ЖК Української РСР до даних правовідносин застосуванню не підлягають. Судом також встановлено, що відповідачі не були та не є членами сім`ї позивача: дана обставина сторонами визнається, доказів протилежного здобуто не було. Відповідно до ч.1 ст. 1237 ЦК України заповідач має право зробити у заповіті заповідальний відказ. Частиною 1 ст. 1238 ЦК України передбачено, що предметом заповідального відказу може бути передання відказоодержувачеві у власність або за іншим речовим правом майнового права або речі, що входить або не входить до складу спадщини, а ч. 2 даної статті встановлено, що на спадкоємця, до якого переходить житловий будинок, квартира або інше рухоме або нерухоме майно, заповідач має право покласти обов`язок надати іншій особі право користування ними. Право користування житловим будинком, квартирою або іншим рухомим або нерухомим майном зберігає чинність у разі наступної зміни їх власника. В дослідженому судом заповіті [PERSON] заповідальний відказ на користь будь-яких осіб відсутній. Таким чином, відносини, які склались між [PERSON] та відповідачами містили в собі ознаки відносин щодо користування чужим майном, однак, встановлення сервітуту на підставі тих юридичних фактів, які перелічені в ч. 1 ст. 402 ЦК України, здійснено не було. Таким чином, в даній справі існує спір між власником нерухомого майна (квартири) та особами, які з доброї волі попереднього власника проживали в даному приміщенні, не маючи з останнім ані сімейних, ані договірних відносин. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач вказував, що відповідачі в добровільному порядку з належної йому квартири не виселяються. В судовому засіданні відповідач [PERSON] вказав, що вважає квартиру своєю та буде проживати в ній і надалі. Отже, між сторонами даної справи дійсно існує спір, а право позивача дійсно потребує захисту. З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 391 ЦК України відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В даному випадку перешкоди у здійсненні позивачем правомочностей власника, визначених ст. 317 ЦК України полягають в тому, що в належній позивачу квартирі перебувають (проживають) інші особи разом із належним останнім рухомим майном та які добровільному порядку на вимогу власника не залишають дане житло. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, зокрема, зробила такий висновок: допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що спосіб захисту права, про застосування якого просить позивач, не суперечить Закону (виселення по суті є припиненням дії, що порушує право - п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України) та за даних фактичних обставин є найбільш ефективним способом захисту його права власності. Відносно доводів відповідача [PERSON] про те, що він не має іншого житла, а також відповідача [PERSON] , суд вважає за необхідне вказати на таке. 1. Попередній власник житла [PERSON] померла [INFO] , тобто, майже п`ять років тому. Відповідачу було відомо, що його як спадкоємця в заповіті [PERSON] вказано не було. Таким чином, сплив достатньо тривалий строк протягом якого відповідач [PERSON] , діючи як розсудлива людина, мав подбати про забезпечення себе та своєї сім`ї житлом. 2. Позивач не має свого власного житла, проживає у гуртожитку. Принаймні, доказів протилежного суду надано не було. Крім того, позивач за віком старший за відповідача [PERSON] 3. Відповідач [PERSON] має повні 17 років та 7 місяців та набуде повноліття 02.08.2020. Зі слів відповідача, він навчається в м. Києві. Обов`язок по його утриманню діючим СК України покладено на батьків (ст. 180 СК України), в т.ч., на його матір, яка проживає в м. Києві. З урахуванням передбачених процесуальним Законом строків набрання рішенням суду законної сили, можливого оскарження та тривалості процедури звернення рішення суду до примусового виконання суд вважає, що фактор неповноліття відповідача [PERSON] на час розгляду справи вже не має вирішального значення. У постанові Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 309/2477/16-ц зокрема, зроблено такий висновок: "...згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав...". З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що розумний баланс інтересів сторін в даній справі полягатиме в тому, що відповідачі, знаючи про належність майна іншій особі та фактично користуючись житлом безоплатно (тобто, не сплачуючи коштів власнику) протягом декількох років, мають звільнити дане житло, а позивач, набувши у власність житло та тривалий (обчислюваний роками) час не маючи змоги ним користуватись, має, нарешті, отримати можливість здійснювати всі передбачені законом правомочності власника майна. Судовий збір відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню одноособово з відповідача [PERSON] , який здійснює обов`язок щодо утримання відповідача [PERSON] .

Outcome: approved