Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з вищевказаним позовом. Позивач позов мотивує тим, що перебувала у фактичних шлюбних відносинах, без реєстрації шлюбу, з [PERSON]. [INFO] у них народився син, [PERSON]. З моменту народження і по даний час, їхній спільний син проживає з нею за адресою: [ADDRESS].Вона матеріально утримує та належним чином піклується про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу припинення фактичних шлюбних відносин батько дитини, [PERSON], майже не займається його вихованням та доглядом. Відповідач безпідставно чинить перешкоди їй у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством порядку дозвіл на виїзд малолітнього сина, [PERSON], за кордон для відпочинку та оздоровлення останнього. Водночас, їхній син часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Але не зважаючи на це, батько малолітнього [PERSON] безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Посилаючись на вищенаведене, позивач , з врахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог, просить суд надати дозвіл на тимчасові виїзди за межі України у 2019 році тривалістю не більше 100 днів до країн Європейського Союзу, країн учасниць Шенгенської угоди, Єгипту та Туреччини неповнолітньому громадянину України - [PERSON], [INFO], у супроводі матері, [PERSON], без згоди та супроводу батька - [PERSON]. Позивач подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує, з підстав, наведених у позовній заяві, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про що свідчать надіслані судом останньому повідомлення про вручення поштового відправлення та оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи по наявних доказах, відповідно до вимог ч.1 ст. 287 ЦПК України. Клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позов від відповідача на адресу суду не надходили. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: служби у справах дітей Луцької міської ради Шульган Ф.П. подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності , позов підтримав, вважає, що в інтересах дитини слід надати дозвіл на тимчасовий виїзд її за кордон , не заперечує щодо заочного розгляду справи. Суд вважає можливим розглянути дану справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, та подані позивачем докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог, установив таке. Так, судом встановлено, що [INFO] року народився [PERSON], батьками якого є сторони по справі: [PERSON] та [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06 червня 2018 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області .(а.с.5) Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом також встановлено, що позивач, турбуючись про оздоровлення та відпочинок доньки має бажання та можливість виїзду за кордон. Однак, відповідач згоди на тимчасовий виїзд дитини не надає з невідомих суду причин. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із статтею 12 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» свобода пересування може бути обмежена і в інших випадках, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила) та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» . Відповідно до п. 3 вказаних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. Згідно із п. 22 цих Правил, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Дане положення направлене на реалізацію права другого з батьків знати про місце перебування дитини за кордоном та час такого перебування. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку і закінчення. Згідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року "Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення", з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» із змінами і доповненнями, яка передбачає, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: - рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Необхідно зазначити, що відповідно до Конвенції про права дитини (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до вимог ст.ст. 7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог [PERSON] та надання дозволу на виїзд неповнолітньої доньки за кордон без згоди батька, оскільки тимчасове перебування дитини сторін за кордоном буде виключно в інтересах самої дитини. В силу ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок) (а.с.1).

Outcome: approved