Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому зазначив, що має у власності житловий будинок [ADDRESS] . На даний час у належному йому домоволодінні разом із ним зареєстрований його син - [PERSON] . Проте, відповідач з жовтня 2019 року в зазначеному будинку не проживає та будь-яких витрат по його утриманню не несе. В зв`язку з цим, просив усунути перешкоди у користуванні належною йому власністю, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник третьої особи Голопристанської міської ради Херсонської області Тараненко С.М. у судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відзиву не надіслав, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Оскільки наявна сукупність умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд зі згоди позивача ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Правовідносини сторін, щодо володіння будинком регулюються Житловим Кодексом України та Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 12.07.1989 року, зареєстрованого в реєстрі за № І-І398, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] . 07 серпня 1989 року право власності на домоволодіння зареєстровано за [PERSON] у Херсонському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 7 за реєстровим № 1815. Частиною 4 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Згідно довідки № 3347/14-08 від 03.11.2020 року, виданої виконавчим комітетом Голопристанської міської ради Херсонської області про склад осіб, зареєстрований у житловому приміщенні, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Крім того, на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надано суду та досліджено в судовому засіданні довідку голови Голопристанської міської ради від 25.03.2021 року № 02-49/К-76, з якої вбачається, що за інформацією інспектора відділу житлово-комунального господарства, охорони навколишнього природного середовища та правопорядку виконавчого комітету міської ради Трайди М.І. та сусідів [PERSON] - його син [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований по [ADDRESS] , фактично не проживає за вказаною адресою з січня 2020 р. Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 405 ЦК України особу може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням лише внаслідок відсутності цієї особи без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до п.10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилплощу. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням проводиться в судовому порядку. З огляду на зазначені положення законів, суть спірних правовідносин, мети захисту прав позивача, суд вважає, що право [PERSON] порушене і підлягає захисту у вибраний ним спосіб, а тому, враховуючи добровільну відсутність відповідача за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік, останній втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved