Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

21 лютого 2018 року позивач звернулася до Самарського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та [PERSON], в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], визнати за відповідачем [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири по вул. Немировича-Данченка, 30 в м. Дніпро. Стягнути з відповідачів судовий збір та витрати на правову допомогу (а.с.1-6, 37). В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 30 липня 1994 року між нею і [PERSON] був укладений шлюб. Від шлюбу у них є дочка [PERSON], [INFO]. З часу одруження вона з [PERSON] проживали у місті Дніпропетровську в гуртожитку, потім на орендованій квартирі та з 1998 по 2003 рік - знов у гуртожитку. На початок 2003 році вони зібравши певну грошову суму, а саме 3000 (три тисячі) доларів США, вирішили придбати власне житло. Переважна частка із зібраної суми припадала на її дохід, оскільки на той момент вона працювала керівником відділу продажів в ЗАТ «Фармак-Д», мала хорошу зарплату, її дохід був суттєво більшим за дохід її чоловіка, оскільки він працював звичайним менеджером з окладом, що дорівнював мінімальному розміру заробітної плати, а також частину від цієї суми їй дала її мама. Також, 2000 (дві тисячі) доларів США їй надала у позику її близька подруга [PERSON], про що нею була складена розписка від 30 травня 2003р. Ще 2500 (дві тисячі пятсот) доларів США вона з відповідачем [PERSON] взяли в кредит у КБ "Укрсоцбанк". При цьому, оскільки банк не встигав оформити усі необхідні документи для видачі кредиту до дати покупки ними квартири, зазначену суму їй надало в борг її керівництво на роботі на строк до моменту отримання кредиту, яку вона відразу ж після його отримання повернула. 1000 (одну тисячу) доларів США дав її чоловік [PERSON], яку він отримав від своїх батьків, як свою частку від продажу їх спільної квартири у м. Бердянську, яку вони продали за 5000 (п'ять тисяч) доларів США і частина її чоловіка від цього продажу становила 1677 дол. США (5000 : 3 = 1677 долларів США, як вони самі ж зазначили у своїй позовній заяві по справі № 2-318/11. Таким чином, станом на початок червня 2003 року нею та чоловіком було зібрано грошових коштів у сумі 8500 (вісім тисяч пятсот) доларів США, яких було достатньо на квартири і 04.06.2003 року вони оформили угоду купівлі-продажу трьохкімнатної квартири №96, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Немировича-Данченка, буд. 30. При укладанні угоди з купівлі-продажу квартири у якості покупця в договорі був зазначений відповідач - [PERSON] Вона не була вказана у договорі купівлі-продажу в якості покупця, оскільки ніхто з них не заперечував, що квартира придбавалася ними у спільну сумісну власність подружжя, та й на той момент у неї не було підстав не довіряти своєму чоловіку. Після спливу чотирнадцяти років з дати покупки вищезазначеної квартири, вона випадково дізналася, що ще у 2010 році її чоловік, домовившись із своїми батьками - [PERSON] та [PERSON], вирішили позбавити її частки у спільній з чоловіком власності на дану квартиру та потай від неї подали позов до суду про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири. Про слухання вказаної справи у суді протягом 2010 - 2011рр. вказані особи увесь час від неї приховували, у звязку з чим вона не була присутня на жодному засіданні по даному спору, та і взагалі не підозрювала про його існування. В результаті чого, 20.04.2011 року заочним рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська по цивільній справі № 2- 318/11 позов був задоволений та визнано право власності за [PERSON] та [PERSON] на 1/4 за кожним та за [PERSON] на 1/2 квартири [ADDRESS]. Не погодившись із вищезазначеним рішенням, оскільки воно було прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства, а також на підставі наданих неправдивих свідчень позивачами у цій справі [PERSON], [PERSON] та відповідачем - [PERSON] вона подала до Самарського районного суду міста Дніпропетровська заяву про перегляд вказаного заочного рішення. 27 листопада 2017р. Самарський районний суд міста Дніпропетровська, розглянувши її заяву по суті та знайшовши її доводи та вимоги обґрунтованими, скасував заочне рішення від 20.04.2011р. по справі № 2-318/11. Отже, квартира, з підстав, передбачених ст. ст. 60, 61 СК України та ст. 368 ЦК України, є обєктом права спільної сумісної власності її та [PERSON] як подружжя, оскільки набуті під час перебування їх у шлюбі на підставі договору, укладеного [PERSON] в інтересах сімї. Правові підстави, передбачені ст. 57 СК України, щоб вважати спірну квартиру чи джерела для її придбання, як особистою приватною власністю відповідачів - відсутні. Оскільки вищезазначена квартира є річчю неподільною і не може бути реально поділена між подружжям відповідно до їх часток, а присудження грошової компенсації одному із подружжя замість його части у спільному майні є неможливим, через відсутність згоди обох учасників спільної власності, а також відсутність у кожного з них необхідної суми грошової компенсації, необхідно визначити ідеальні частки подружжя в квартирі без проведення їх реального поділу і залишити це майно в їх спільній частковій власності, визнавши за нею та відповідачем [PERSON] право власності на частку квартири. Представники позивача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні наполягали на задоволенні позову з підстав викладених у ньому. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали в повному обсязі та просили задовольнити. 21 лютого 2018 року позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову (а.с.20). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2018 року заяву про забезпечення позову задоволено частково. Забезпечено позов шляхом накладення арешту на 1/2 (одну другу) частину квартиру № 96 (дев'яносто шість), що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Немировича-Данченка, буд. 30 (тридцять), загальна площа 65,2кв.м, житлова площа 37,4кв.м, складається з: 1-коридор, 2-кладова, 3-кухня, 4-житлова, 5-житлова, 6-ванна, 7-туалет, 8-житлова, І-лоджія, ІІ-балкон, та яка згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстрована за [PERSON] (5/24 частин) та [PERSON] (1/24 частин). Заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо 1/2 (однієї другої) частини квартири № 96, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Немировича-Данченка, буд. 30 (а.с.30). 22 лютого 2018 року ухвалою судді позов було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків (а.с.33). 05 березня 2018 року по справі відкрито загалдьне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.38). 20 березня 2018 року від відповідачів [PERSON] та [PERSON] до суду надійшли заяви про визнання позову (а.с.43-44). Вислухавши доводи та пояснення представників позивача, відповідачів, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, враховуючи \~визнання відповідачами позову, суд, за наявності для того законних підстав, доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав, встановлених в судовому засіданні. Судом встановлено, що позивач [PERSON] (до шлюбу Яковлєва) [PERSON] 30 липня 1994 року зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-ФП № 251591 (а.с.11). Позивач [PERSON] та [PERSON] є батьками повнолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КИ № 317817 (а.с.12). За договором кредиту від 24 червня 2003 року №1/405-3, [PERSON], від імені якого за дорученням діяв [PERSON], отримав кредит у розмірі 2500, 00 дол. США на купівлю квартири [ADDRESS] (п. 1.2 договору). (а.с.14-16). За договором купівлі-продажу квартири від 04 червня 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом [PERSON] за реєстровим №3876, [PERSON] продала, а [PERSON] купив за 22100 гривень квартиру [ADDRESS] (а.с.17). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2017 року по справі № 2-318/11, провадження 2-п/206/45/17 скасовано заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська, ухвалене 20 квітня 2011 року по цивільній справі № 2-31811 за позовною заявою\~ [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про поновлення строку позовної давності, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу на 1/2 частину, визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частину квартири (а.с.18-19). З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 лютого 2018 року квартира № 96, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Немировича-Данченка, буд.\~30, загальна площа 65,2кв.м, житлова площа 37,4кв.м, складається з: 1-коридор, 2-кладова, 3-кухня, 4-житлова, 5-житлова, 6-ванна, 7-туалет, 8-житлова, І-лоджія, ІІ-балкон зареєстрована за [PERSON] (5/24 частин) та [PERSON] (1/24 частин) (а.с.26-27). Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичним обставинами справи, суд доходить до наступного. У відповідності до п.1 ч.2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, у відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той\~факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що спірна квартира придбана під час шлюбу за спільні кошти подружжя, а отже є обєктом спільної сумісної власності подружжя. \~ \~ \~ \~Положеннями ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. \~ \~ \~ \~За змістом ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. \~ \~ \~ \~У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Враховуючи встановлену законодавством презумпцію рівності часток кожного з подружжя у праві їх спільної сумісної власності, а також те, що сторони по справі не оспорюють рівність своїх часток, позовних вимог про збільшення своєї частки жоден з подружжя не заявляв, суд при розподілі майна виходить з того, що їх частки є рівними. \~ \~ \~ \~Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними (ст.372 ЦК України). Суду не представлено доказів на підтвердження домовленості про користування квартирою. Таким чином, розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, з'ясувавши мету звернення позивача до суду, юридичну природу виниклих правовідносин, оцінивши надані докази та документи у їх сукупності, з врахуванням зазначених норм Конституції України та вимог законодавства України, суд вважає за необхідне задовольнити позов. Разом з тим, позивачем до позовної заяви надано попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв'язку із розглядом справи на суму 11462,40грн., з яких судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 4760,00грн., судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 352,40грн. зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції у розмірі 850,00грн., підготовка та подання позовної заяви, заяви про забезпечення позову у розмірі 5100,00грн., забезпечення приїзду двох свідків у розмірі 400,00грн. Так, відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:\~ чи повязані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;\~ поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідачами подано заяву про визнання позову у підготовчому судовому засіданні, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.\~ Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 02 листопада 2017 року позивачем [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON] бути її представником, зокрема у цивільних справах та представляти її інтереси в усіх судових установах України, що підтверджується довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом [PERSON], зареєстровано в реєстрі № 1482 (а.с.42). \~ \~ \~ \~На підтвердження виконаних робіт позивачем не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Крім того, в матеріалах справи відсутній будь-який договір про надання правничої допомоги, повязаний зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо. Таким чином позивачем не надано доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. \~ Статтею 139 ЦПК України визначено, що свідку у звязку з викликом до суду відшкодовуються витрати, що повязані з переїздом до іншого населеного пункту та наймом житла, а також виплачується компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Проте свідки до суду не викликалися те не допитувалися. Тому з відповідачів підлягає стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2556,20грн.

Outcome: approved