Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення недоплаченої суми боргу, посилаючись на те, що 14 липня 2011 року він уклав із [PERSON] договір, згідно з яким передав йому грошові кошти у сумі 433 000 гривень, що є еквівалентом 54 125 доларів США в якості авансу за оплату послуг та об'єкта нерухомості, який знаходиться в [ADDRESS]. Перед укладенням договору позивач здійснив обмін 54 125 доларів США на 433 000 гривень. Договір було укладено у письмовій формі у вигляді розписки. В зв'язку з різкими коливаннями долара, він з відповідачем [PERSON], обумовив те, що в розписці потрібно вказати грошовий еквівалент в іноземній валюті, який в разі невиконання домовленості зі сторони [PERSON], має бути повернутий останнім. Позивачу відповідачем було надано для ознайомлення копію технічного паспорту та договір купівлі-продажу на нежитлове приміщення по [ADDRESS], укладений між регіональним відділенням Фонду державного майна України в Черкаській області та ним. Відповідач пояснив, що оскільки ним, разом із його дружиною [PERSON], в 2010 році, згідно договору купівлі-продажу було придбано нежитлове приміщення по [ADDRESS], яке належало регіональному відділенню Фонду державного майна України в Черкаській області, то в зв'язку з тим, що він знає процедуру купівлі та людей, які займаються продажем державного майна, запропонував йому купити у нього нежитлове приміщення по [ADDRESS], за ціною 800 000 гривень. Але відповідач по справі поставив умову, що згідно договору купівлі-продажу, укладеного з ФДМУ у нього є відстрочка по сплаті протягом 3-х місяців, тому йому не вистачає коштів для сплати до ФДМУ в розмірі 433 000 гривень, саме після сплати йому віддадуть акти прийому-передачі будівлі та інші правові документи, завдяки яким він зможе оформити право власності за собою, і тільки після цього укласти з ним договір купівлі-продажу. Відповідач зобов'язувався в термін до кінця вересня 2011 року оформити за позивачем право власності на вказане нежитлове приміщення. По закінченню зазначеного строку відповідач свої зобов'язання не виконав, борг не повернув. Крім того в жовтні 2011 року йому стало відомо про те, що нежитлове приміщення по [ADDRESS] нікому не відчужувалося. В грудні 2011 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] коштів в розмірі 433 000 гривень, що на той час було еквівалентом 54 125 доларів США. 25.09.2012 року рішенням Уманського міськрайонного суду його позовну заяву про стягнення з [PERSON] коштів у сумі 433 000 гривень України було задоволено. Дане рішення суду оскаржувалось [PERSON], але залишено без змін апеляційним судом Черкаської області та судом касаційної інстанції. В зв'язку з тим, що відповідач [PERSON], під час розгляду даної справи судами трьох інстанцій заперечував факт отримання від нього вказаних коштів, СВ Уманського МВ УМВС України в Черкаській області було відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. 31.03.2014 року вироком Уманського міськрайонного суду [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. Позивача [PERSON] визнано потерпілим по вказаному кримінальному провадженню. Саме при розгляді даного кримінального провадження судом, [PERSON] свою вину визнав та щиро розкаявся. Під час розгляду апеляційної скарги [PERSON] на вирок Уманського міськрайонного суду щодо м'якості прийнятого судом рішення, [PERSON] перерахував на його рахунок кошти в розмірі 433000 гривень. Позивач зазначив, що займається підприємницькою діяльністю, дані кошти були ним та його дружиною зібрані не за один рік роботи, саме для купівлі власного нежитлового приміщення, де він міг би займатися підприємницькою діяльністю. З часу його звернення до суду про стягнення коштів і по день розрахунку пройшло майже три роки. Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. [PERSON] здійснив розрахунок з позивачем в розмірі 433 000 гривень саме в липні 2014 року (02.07.2014 року - 50798,41 грн., 11.07.2014 року - 384293,95 грн.), а з часу отримання [PERSON] коштів і до часу повернення ним коштів пройшло три роки, і за цей час курс долара США виріс із 8,0 гривень до 11,69 гривень за один долар США. В липні 2011 року 54125 доларів США являлися еквівалентом 433 000 гривень, а в липні 2014 року 433 000 гривень є еквівалентом 37 040,20 доларів США, різниця становить 199721,25 гривень, що є еквівалентом 17 084,79 доларів США. Позивач звертався з проханням до [PERSON] повернути йому або 54 125 доларів США, або еквівалентну суму в гривнях України за офіційним курсом на день платежу, але останній йому відмовив. 18.11.2014 року позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог в зв'язку із зміною офіційного курсу долара США з часу звернення останнім до суду з позовною заявою. Вважає, що [PERSON] крім повернутих 433 000 гривень повинен повернути ще кошти в розмірі 261 909,83 гривень, що є еквівалентом 17 084,79 доларів США. Саме з вини [PERSON], кошти вчасно повернуті не були, а враховуючи підняття курсу долара, він має сплатити борг в гривнях відповідно до офіційного курсу долара на день платежу. В судовому засіданні позивач та представники позивача змінені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що як зазначає сам позивач в рішенні суду від 25 вересня 2012 року, що 14.07.2011 року він уклав з ним договір та передав йому кошти в сумі 433000 гривень, що є еквівалентом 54125 доларів США в якості авансу за оплату послуг та об'єкта нерухомості по [ADDRESS], нежитлового приміщення. Однак, свого зобов'язання він не виконав тому [PERSON] змушений був звернутися до суду. Таким чином позивач підтверджує укладення попереднього договору, а не договору позики. Відповідно до укладеного договору від 14.07.2011 року він зобов'язаний був надати послуги та оформити право власності на нерухоме майно. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», відповідно до частини першої статті 61 ЦПК обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ст. 525 ЦК України недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Однак, в даному договорі нічого не вказано про зобов'язання повернути кошти, тому положення ст.ст. 1046, 1047 ЦК України до даного виду зобов'язання не застосовуються, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Вважає, що своїм рішенням Уманський міськрайонний суд встановив даний факт, тому зобов'язав його сплатити на користь позивача суму 433000 гривень. На даний час вищевказане рішення суду ним було виконано в повному обсязі, що підтверджується постановою Уманського МВ ДВС про закінчення виконавчого провадження від 11.07.2014 року. Таким чином, зобов'язання встановлені рішенням Уманського міськрайонного суду від 25 вересня 2012 року ним виконані в повному обсязі, а тому він просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю в зв'язку з незаконністю, недоведеністю і необґрунтованістю вимог позивача. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню на підставі наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 14 липня 2011 року позивач уклав із [PERSON] договір, згідно з яким передав йому грошові кошти у сумі 433 000 гривень, що є еквівалентом 54 125 доларів США в якості авансу за оплату послуг та об'єкта нерухомості, який знаходиться в [ADDRESS], що підтверджується розпискою від 14.07.2011 року (а.с.7). Договір було укладено у письмовій формі у вигляді розписки. В зв'язку з різкими коливаннями долара, позивач з відповідачем по справі [PERSON], обумовив те, що в розписці потрібно вказати грошовий еквівалент в іноземній валюті, який в разі невиконання домовленості зі сторони [PERSON], має бути повернутий останнім. По закінченню зазначеного строку відповідач свої зобов'язання не виконав, борг не повернув. 25.09.2012 року рішенням Уманського міськрайонного суду позов [PERSON] про стягнення з [PERSON] коштів в сумі 433 000 гривень задоволено. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 07.12.2012 року рішення Уманського міськрайонного суду від 25.09.2012 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Уманського міськрайонного суду від 25.09.2012 року та ухвала апеляційного суду Черкаської області від 07.12.2012 року залишені без змін. Вироком Уманського міськрайонного суду від 31.03.2014 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. Позивача [PERSON] визнано потерпілим по вказаному кримінальному провадженню. Згідно довідок ПАТ КБ "Приватбанку" №970297 від 22.07.2014 року та № 970317 від 22.07.2014 року [PERSON] отримав на картковий рахунок кошти в розмірі 433 000 гривень (а.с.10,11). Відповідач [PERSON] здійснив розрахунок з позивачем в розмірі 433000 гривень саме в липні 2014 року (02.07.2014 року - 50798,41 грн., 11.07.2014 року - 384293,95 грн.), а з часу отримання [PERSON] коштів і до часу повернення ним коштів пройшло три роки, і за цей час курс долара США виріс із 8,0 гривень до 11,69 гривень за один долар. В липні 2011 року 54125 доларів США являлися еквівалентом 433 000 гривень, а в липні 2014 року 433 000 гривень є еквівалентом 37 040,20 доларів США, різниця становить 199721,25 гривень, що є еквівалентом 17084,79 доларів США. Позивач звертався з проханням до [PERSON] повернути йому або 54125 доларів США, або еквівалентну суму в гривнях України за офіційним курсом на день платежу, але останній йому відмовив. 18.11.2014 року позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог в зв'язку із зміною офіційного курсу долара США з часу звернення останнім до суду з позовною заявою. Вважає, що [PERSON] крім повернутих 433 000 гривень повинен повернути ще кошти в розмірі 261 909,83 гривень, що є еквівалентом 17 084,79 доларів США. Саме з вини [PERSON], кошти вчасно повернуті не були, а враховуючи підняття курсу долара, він має сплатити борг в гривнях відповідно до офіційного курсу долара на день платежу. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ст.527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Із матеріалів справи вбачається, що 14 липня 2011 року позивач уклав із [PERSON] договір, згідно з яким передав йому грошові кошти у сумі 433000 гривень, що є еквівалентом 54125 доларів США в якості авансу за оплату послуг та об'єкта нерухомості, який знаходиться в [ADDRESS], що підтверджується розпискою від 14.07.2011 року. Статтею 192 ЦК України передбачено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Відповідно до ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані на законі та підтверджуються: копією паспорту позивача, копією розписки від 14.07.2011 року, рішенням Уманського міськрайонного суду від 25.09.2012 року, копією постанови про відкриття виконавчого провадження, довідкою банку про отримані кошти в рахунок боргу №970297, довідкою банку про отримані кошти в рахунок боргу №970317, довідкою банку про офіційний курс долара США від 18.11.2014 року, копією вироку Уманського міськрайонного суду від 31.03.2014 року, копією ухвали Уманського міськрайонного суду від 08.11.2013 року, копією постанови про закінчення виконавчого провадження, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved