Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

24.12.2020 до суду надійшла позовна заява [PERSON] , в якій останній просить суд визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку [ADDRESS] . Судові витрати стягнути з відповідачів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вказаний житловий будинок перебуває у власності позивача в цілій частині на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 05.10.1992 між ним та колгоспом Перше Травня. Відповідач з 2015 року у вказаному будинку не проживає. Добровільно знятися з реєстрації відповідач відмовляється, що порушує право позивача вільно розпоряджатися своєю власністю, через що він був змушений звернутися до суду зі вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Пояснив, що відповідачка [PERSON] колишня невістка. Більше 6 років проживає за іншою адресою у своїх батьків. В будинку її речей не має. Позивач власник будинку позбавлений можливості вільно розпоряджатися своєю власністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце судового засідання повідомлялася у встановленому законом порядку, а саме: за останнім відомим місцем проживання та реєстрації, про причини неявки суд не повідомила. Від представника третьої особи- Золочівської селищної ради Харківської області, надійшла заява в якій він просить суд справу розглядати за його відсутності, рішення покладає на розсуд суду. На підставі ст. ст. 280-281 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Допитані в судовому засіданні 18.02.2021 свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що [PERSON] більше шести років не проживає за адресою: [ADDRESS] . Суд, заслухавши позивача, свідків та дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.10.1992. (а. с.7). Відповідно до довідки від 08.09.2020 року № 162 в.о. старости Світличненського старостинського округу А.Затірки [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту від 15 вересня 2020 року, складеного за участі в.о.старости Світличненського старостинського округі Затірки А. та сусідів [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] зареєстрована у будинку [ADDRESS] , але не проживає за вищевказаною адресою з вересня 2015 року. Згідно інформації Золочівського ВП Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області від 09.02.2021 за вих. № 641/119-80/01/20-2021, наданої на виконання ухвали про витребування доказів від 04.02.2021 року заяв від [PERSON] щодо перешкоджання у проживанні за адресою: [ADDRESS] не надходило (а.с.32). Як вбачається з повідомлення головного лікаря КНП «Центр первинної медичної допомоги Золочівської селищної ради» [PERSON] та голови ліквідаційної комісії КНП Золочівської селищної ради «Золочівська ЦРЛ» Гусаченка О.В. [PERSON] , яка зареєстовна за адресою: [ADDRESS] протягом року за медичною допомогою не зверталася. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 12, 13, 89 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Згідно з положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Статтею 405 ЦК України окреслено право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Так, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положеннями ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 № 1382-IV прокоментовано порядок та підстави зняття з реєстрації місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 47 Конституції України, якою гарантується право на житло і встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином судом встановлено, що відповідач [PERSON] , як невістка позивача, зареєстрована за вказаною адресою, проте понад 5 років є відсутньою за місцем реєстрації. Проживаючи за іншою адресою, спірним житлом не цікавиться, не несе витрати на його утримання, чим порушує права [PERSON] як власника будинку. Доказів наявності домовленості між [PERSON] та [PERSON] стосовно відсутності останньої у будинку, суду не надано, в зв`язку з чим, в розумінні положень ч. 2 ст. 405 ЦК України суд вважає, що [PERSON] втратила право користування вказаним житлом. Оскільки підставою для зняття особи з реєстрації може бути судове рішення про позбавлення особи права користування житлом, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у повному обсязі, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: буд. [ADDRESS] .

Outcome: approved