Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

[PERSON] 29 квітня 2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ Виробнича компанія «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСОВІСТЬ» про стягнення заробітної плати, грошових коштів, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що з 22 вересня 2010 року він працював в ТОВ ВК «Гірничодобувна промисловість» по контракту генеральним директором, контракт переукладався, були додаткові угоди, в листопаді 2018 року він подав заяву за звільнення і відповідач на підставі його заяви 09 листопада 2018 року достроково припинив контракт з позивачем і наказом від 15 листопада 2018 року його було звільнено з займаної посади. Але при його звільненні з ним не проведено повний розрахунок, не виплачена в повному обсязі зарплата, вихідна допомога і компенсація за невикористану частину відпусток. Позивач звернувся до відповідача з питанням виплати йому вказаних сум, але відповідач відмовився це робити, мотивуючи це тим, що повний розрахунок з ним по зарплатам і компенсаціям проведено. Позивач вважає вказане не законим, вважає такі дії відповідача протиправними, виплата належних сум, обумовлених наказом при прийнятті на роботу, повинна бути, але відповідач йому в цьому відмовив, виник спір. Утворилася заборгованість, на звернення позивача відповідач не звертає уваги, що порушує права позивача; позивач поніс втрати. Просив стягнути з відповідача на користь позивача в повному обсязі вказану ним суму заробітку і грошових коштів, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ ВК «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСОВІСТЬ» надали відзив і пояснення на позов, заперечували проти задоволення цього позову, оскільки всі передбачені законом виплати надали позивачу, нарахування і виплата компенсацій, премії, вихідної допомоги є правом, а не обов`язком роботодавця, нарахування вказаних сум проводиться за певних умов в роботі та інш., чого у позивача не було, діяли в межах закону і наданих повноважень. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. З`ясувавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані, представлені та добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 22 вересня 2010 року позивач [PERSON] та відповідач ТОВ Виробнича компанія «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ» уклали Контракт, відповідно до якого [PERSON] наймається на роботу в Товаристві на посаду генерального директора. Згідно до п. 1.4 ст. 1 Контракту останній є строковим трудовим договором. Положення статті 11 Контракту закріплюють строк дії та інші умови, зокрема контракт вважається чинним з дня призначення на посаду Генерального директора і діє до закінчення 3- річного строку обрання на посаду Генерального директора Товариства згідно з Рішенням про призначення та Статутом. Керівник вважається найнятим Товариством на строк Контракту, з урахуванням статті 10 Контраку щодо дострокового припинення. За письмовою згодою Сторін після закінчення строку дії Контракту його може бути укладено на новий строк, або дія Контракту може бути продовжена. На підставі викладеного, 20 вересня 2013 року [PERSON] та ТОВ ВК «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ» уклали Додаткову угоду № 1 до Контракту. Відповідно до змісту вказаної додаткової угоди та з урахуванням рішення Загальних зборів учасників Товариства від 20 вересня 2013 року (Протокол № 20-09/13 від 20 вересня 2013 року, Рішення про повторне призначення) [PERSON] повторно обрано на посаду Генерального директора Товариства строком на три роки. 08 вересня 2016 року [PERSON] направив Заяву до Загальних зборів учасників ТОВ «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ» з пропозицією переобрати останнього на займану посаду. 21 вересня 2016 року [PERSON] та ТОВ Виробнича компанія «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ» уклали Додаткову угоду № 2 до Контракту. Згідно до рішення позачергових Загальних зборів учасників Товариства від і4 вересня 2016 року (Протокол № 14-09/16 від 14 вересня 2016 року, Рішення про обрання) [PERSON] обрано на посаду Генерального директора Товариства строком на три роки, та внесено зміни до п. 11,1 Контракту - Контракт діє з 22 вересня 2010 року по 21 вересня 2019 року. [PERSON] 09 листопада 2018 року подав заяву до зборів учасників ТОВ ВК «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ», зміст якої передбачав відкликання його з посади генерального директора та звільнити за згодою сторін, починаючи з 15 листопад 2018 року. TOB ВК «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ», на підставі наведеної заяви, 09 листопада 2018 року, достроково припинила контракт [PERSON] , уклавши відповідну додаткову угоду. Відповідно до п. f Додаткової угоди від 09 листопада 2018 року сторони за взаємною згодою бажають додатково визначити порядок, умови та наслідки припинення правових відносин між товариством і керівником. 15 листопада 2018 року трудові відносини з [PERSON] були розірвані та було видано Наказ № 01-ОК про звільнення [PERSON] з займаної посади. Згідно з положеннями статті 47 КЗпП на власника або уповноваженого ним органу покладається імперативний обв`язок з проведення розрахунку з працівником і видання останньому трудової книжки. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. На звернення з вимогою про виконання законодавчого закріпленого обов`язку ТОВ ВК «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ» [PERSON] відповіді не отримав, та взагалі, будь- якої інформації стосовно строку виплати розрахунку уповноважені особи Товариства не повідомили. Відповідно до положень та приписів контракту, додаткових угод, угоди про дострокове припинення повноважень керівника уповноважені особи ТОВ ВК «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ» повинні провести розрахунок з виплати компенсації за невикористані відпустки у кількості 266 календарних дні. Проте вказані зобов`язання, що передбачені угодою про дострокове припинення контракту від 09 листопада 2018 року ТОВ ВК «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ» не виконало. Отже, своїми умисними діями уповноважені особи ТОВ ВК «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ» грубо порушують права позивача в аспекті права на оплату праці, яке гарантоване Конституцією України та законами України Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку; своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їхньої черговості - згідно з приписами ст. 97 КЗпП, ст. 15 та 24 Закону України «Про оплату праці». Також, відповідно до вимог Колективного договору та внутрішніх положень та розпоряджень підприємства передбачено, що позивач має право за результатами своєї діяльності право на річну премію пропорційну середньорічній заробітній платні. Однак жодних преміальних за фактично відпрацьований час позивачу виплачено не було, хоча показники його діяльності цілком відповідали вимогам керівництва та засновників. На момент звільнення позивач пропрацював повних 10 місяців. Середньорічна заробітна плата складає 221 703.8 грн., відповідно розмір премії на день звільнення мав складати 221 703.8 грн./12*10= 184 753.16 грн. Таким чином, відповідач в порушення вимог чинного законодавства не сплатив позивачу 184 753.16 грн. Також на момент звільнення позивач має право на компенсацію за невикористані відпустки та премію за останній рік праці. Питання відпустки регулюється у пункті 5.7 Контракту, керівнику надається щорічна відпустка тривалістю 24 (двадцять чотири) календарних дні із збереженням щомісячної середньої заробітньої плати, обчисленої відповідно до чинного законодавства. Керівнику також надається додаткова відпустка тривалістю 7 (сім) календарних днів, як компенсація за ненормований робочий день (п. 5.8 Контракту). Керівник на свій розсуд визначає час і порядок використання відпустки (час початку і закінчення, одночасно або частинами), попередньо погодивши це із Головою Товариства. Відповідно до наказу № 61-ОК ТОВ ВК «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ» від 15 листопада 2018 року [PERSON] на момент звільнення мав невикористані щорічні відпустки у кількості 266 календарних днів. На момент звільнення грошова компенсація за невикористану частину відпусток має складати 1 965 773.69 грн. Виплати проведені не були, уповноважені особи ТОВ ВК «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ» продовжують ігнорувати приписи КЗпП України, умови Угоди про достроково припинення повноважень Керівника від 09 листопада 2018 року. Позивач звернувся до відповідача з питанням виплати йому вказаних сум, але відповідач відмовився це робити, мотивуючи це тим, що повний розрахунок з ним по зарплатам і компенсаціям проведено. Позивач вважає вказане не законим, вважає такі дії відповідача протиправними, виплата належних сум, обумовлених наказом при прийнятті на роботу, повинна бути, але відповідач йому в цьому відмовив, виник спір. Утворилася заборгованість, на звернення позивача відповідач не звертає уваги, що порушує права позивача; позивач поніс втрати. В добровільному порядку вирішити спір не вдалося, на звернення до відповідача позивач отримав відмову, звернення до інших органів ні до чого не призвели і він вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. В судовому засіданні з`ясовано, що дійсно 22 вересня 2010 року [PERSON] та Товариство з обмеженою відповідальністю Виробнича компанія «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ» уклали Контракт, відповідно до якого [PERSON] наймається на роботу в Товаристві на посаду генерального директора. Згідно до п. 1.4 ст. 1 Контракту останній є строковим трудовим договором. Положення статті 11 Контракту закріплюють строк дії та інші умови, зокрема контракт вважається чинним з дня призначення на посаду Генерального директора і діє до закінчення 3- річного строку обрання на посаду Генерального директора Товариства згідно з Рішенням про призначення та Статутом. Керівник вважається найнятим Товариством на строк Контракту, з урахуванням статті 10 Контракту щодо дострокового припинення. За письмовою згодою Сторін після закінчення строку дії Контракту його може бути укладено на новий строк, або дія Контракту може бути продовжена. На підставі викладеного, 20 вересня 2013 року [PERSON] та Товариство з обмеженою відповідальністю Виробнича компанія «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ» уклали Додаткову угоду № 1 до Контракту. Відповідно до змісту вказаної додаткової угоди та з урахуванням рішення Загальних зборів учасників Товариства від 20 вересня 2013 року (Протокол № 20-09/13 від 20 вересня 2013 року, Рішення про повторне призначення) [PERSON] повторно обрано на посаду Генерального директора Товариства строком на три роки. 08 вересня 2016 року [PERSON] направив Заяву до Загальних зборів учасників ТОВ «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ» з пропозицією переобрати останнього на займану посаду. 21 вересня 2016 року [PERSON] та Товариство з обмеженою відповідальністю Виробнича компанія «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ» уклали Додаткову угоду № 2 до Контракту. Згідно до рішення позачергових Загальних зборів учасників Товариства від і4 вересня 2016 року (Протокол № 14-09/16 від 14 вересня 2016 року, Рішення про обрання) [PERSON] обрано на посаду Генерального директора Товариства строком на три роки, та внесено зміни до п. 11,1 Контракту - Контракт діє з 22 вересня 2010 року по 21 вересня 2019 року. [PERSON] 09 листопада 2018 року подав заяву до зборів учасників ТОВ ВК «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ», зміст якої передбачав відкликання його з посади генерального директора та звільнити за згодою сторін, починаючи з 15 листопад 2018 року. TOB ВК «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ», на підставі наведеної заяви, 09 листопада 2018 року, достроково припинила контракт [PERSON] , уклавши відповідну додаткову угоду. Відповідно до п. f Додаткової угоди від 09 листопада 2018 року сторони за взаємною згодою бажають додатково визначити порядок, умови та наслідки припинення правових відносин між товариством і керівником. «1. Сторони визначають датою звільнення [PERSON] з посади Генерального директора Товариства 15 листопада 2018року - дата звільнення. Сторони сприятимують, щоб загальні збори учасників Товариства були проведені з метою відкликання [PERSON] з посади Генерального директора Товариства та обрання нового генерального директора Товариства (та інших-пов`язаних питань, включаючи затвердження цієї Угоди) у найкоротший можливий термін. З дати підписання цієї Угоди до дати звільнення Керівник зобов`язується: передати всі справи, документи, електронні носії інформації, які стосуються діяльності Товариства, особі, призначеній для цього Загальними зборами; скласти відповідний акт приймання- передачі; діяти виключно в інтересах Товариства, не порушувати положень Статуту та рішень загальних зборів учасників Товариства, не порушувати положень Статуту та рішень загальних зборів учасників Товариства, дотримуватись умов Контракту; підписання будь-яких договорів від імені Товариства здійснювати лише після попереднього письмового погодження з Головою Товариства або особою, уповноваженою Загальними зборами: сприяти нормальній діяльності працівників та підтриманню здорової робочої атмосфери в трудовому колективі; вчинити всі інші дії, необхідні для запобігання виникненню або зменшення шкоди, яка може бути завдана Товариству припиненням Контракту. Пункт 5 Додаткової угоди передбачає, що при належному виконанні Керівником умов та обов`язків, передбачених п. З цієї Угоди, Товариство зобов`язується виплатити йому: у день звільнення - вихідну допомогу, яка визначається за домовленістю між сторонами у розмірі 840 000 (вісімсот сорок тисяч) гривень (після вирахування всіх податків і зборів, які Товариство зобов`язане утримати відповідно до закону), п. 5.2 - через 6 місяців після дати звільнення - одноразову матеріальну допомогу, яка визначається за домовленістю між сторонами у розмірі 840 000 (вісімсот сорок тисяч) гривень та виплачується на поточний рахунок [PERSON] » 15 листопада 2018 року трудові відносини з [PERSON] були розірвані та було видано Наказ № 01-ОК про звільнення [PERSON] з займаної посади. З моменту звільнення [PERSON] , на уповноважених осіб ТОВ ВК «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ» покладається імпертивний обов`язок з виконання перерахунку та виплати всіх належних платежів на користь [PERSON] відповідно до умов контракту та вимог чинного законодавства. Згідно з положеннями статті 47 КЗпП на власника або уповноваженого ним органу покладається імперативний обв`язок з проведення розрахунку з працівником і видання останньому трудової книжки. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до положень статті 116 КЗпП При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. На звернення з вимогою про виконання законодавчого закріпленого обов`язку ТОВ ВК «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ» [PERSON] відповіді не отримав, та взагалі, будь- якої інформації стосовно строку виплати розрахунку уповноважені особи Товариства не повідомили. Відповідно до положень та приписів контракту, додаткових угод, угоди про дострокове припинення повноважень керівника уповноважені особи ТОВ ВК «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ» повинні провести розрахунок з виплати компенсації за невикористані відпустки у кількості 266 календарних дні. Проте вказані зобов`язання, що передбачені угодою про дострокове припинення контракту від 09 листопада 2018 року ТОВ ВК «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ» не виконало. Отже, своїми умисними діями уповноважені особи ТОВ ВК «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ» грубо порушують права позивача в аспекті права на оплату праці, яке гарантоване Конституцією України та законами України Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Відповідно до приписів ст. 6 Закону України «Про зайнятість населення» кожен має право на вільний вибір місця, виду діяльності та роду занять, яке забезпечується державою шляхом створення правових, організаційних та економічних умов для такого вибору. Згідно ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові за-робітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до частини третьої ст. 94 КЗпП України, питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захист визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно положень частини другої ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевою (регіональними) угодами. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку; своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їхньої черговості - згідно з приписами ст. 97 КЗпП, ст. 15 та 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні передбачена статтею 117 КЗпП В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до положень статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Також, відповідно до вимог Колективного договору та внутрішніх положень та розпоряджень підприємства передбачено, що позивач має право за результатами своєї діяльності право на річну премію пропорційну середньорічній заробітній платні. Однак жодних преміальних за фактично відпрацьований час позивачу виплачено не було, хоча показники його діяльності цілком відповідали вимогам керівництва та засновників. На момент звільнення позивач пропрацював повних 10 місяців. Середньорічна заробітна плата складає 221 703.8 грн., відповідно розмір премії на день звільнення мав складати 221 703.8 грн./12*10= 184 753.16 грн. Таким чином, відповідач в порушення вимог чинного законодавства не сплатив позивачу 184 753.16 грн. Також на момент звільнення позивач має право на компенсацію за невикористані відпустки та премію за останній рік праці. Питання відпустки регулюється у пункті 5.7 Контракту, керівнику надається щорічна відпустка тривалістю 24 (двадцять чотири) календарних дні із збереженням щомісячної середньої заробітньої плати, обчисленої відповідно до чинного законодавства. Керівнику також надається додаткова відпустка тривалістю 7 (сім) календарних днів, як компенсація за ненормований робочий день (п. 5.8 Контракту). Керівник на свій розсуд визначає час і порядок використання відпустки (час початку і закінчення, одночасно або частинами), попередньо погодивши це із Головою Товариства. Відповідно до статті 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Згідно до статті 83 КЗпП України У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних днів. Стаття З Закону України «Про відпустки» передбачає, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Стосовно проведення розрахунку з грошової компенсації за невикористанні відпустки, то згідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого і 995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Середньоденний заробіток обчислюємо розділивши сумарний заробіток на відповідну кількість календарних днів за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством, та тих періодів, що виключають із розрахунку). Одержаний результат перемножується на число календарних днів невикористаних щорічних відпусток, а також додаткових відпусток на дітей, якщо на такі є право у працівників. Відповідно до наказу № 61-ОК ТОВ ВК «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ» від 15 листопада 2018 року [PERSON] на момент звільнення мав невикористані щорічні відпустки у кількості 266 календарних днів. На момент звільнення грошова компенсація за невикористану частину відпусток має складати 1 965 773.69 грн. Виплати проведені не були, уповноважені особи ТОВ ВК «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ» продовжують ігнорувати приписи КЗпП України, умови Угоди про достроково припинення повноважень Керівника від 09 листопада 2018 року. Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 29 червня 2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини вказав нате, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Отже, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3- рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до ст. 94 Кодексу законів про працю України закріплено поняття «Заробітна плата», а саме: Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом законів про працю України, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Стаття 1 Закону України «Про оплату праці» встановлює, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Приписами ст. 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, а саме: - Основна заробітна плата, це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; - додаткова заробітна плата, це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; - інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Разом із тим статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (куди входить і премія) та інші. Таким чином, премії входять до структури заробітної плати і позбавити їх роботодавець не може (можливе зменшення, збільшення і інш. з аргументуванням позиції і доведенням своєчасно її до працівника). Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. У зв`язку з цим і угода про припинення трудового договору згідно зст. 36, 38, 39 КЗпП України укладається між сторонами трудового договору, якими є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, установлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Вказані вимоги закону відповідачем належним чином були не виконані. Суми, належні позивачу за відпрацьований час (компенсація по відпусткам), у повному обсязі відповідачем не сплачені. У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «Олександр Волков ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, доказiв відповідачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно відповідача (крім передбачених законом, зазначених в позові) відносно завданої шкоди, предмета спору, а відповідач не довів незаконність дій позивача. Твердження відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги не визнання стороною відповідача позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. Враховуючи результат вирішення даної справи судові витрати повинні бути покладені на відповідача. Згідно приписів п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» - «Від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів … що випливають із трудових правовідносин». Враховуючи, що даний спір стосується трудових відносин, позивач звільняється від сплати судового збору. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити і стягнути з ТОВ ВК «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі, вихідну допомогу в сумі 184 753 грн. 16 коп. та компенсацію за невикористану частину відпусток в сумі 1 965 773 грн. 69 коп., а всього 2 150 526 грн. 85 коп., а також стягнути з ТОВ Виробнича компанія «ГІРНИЧОДОБУВНА ПРОМИСЛОВІСТЬ» на користь держави судовий збір в сумі 21 505 грн. 26 коп.. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і вони підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved