Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

25 листопада 2020 року позивачка звернулась до суду із позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] , таким, що втратив право коиристування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог вказувала наступне. У її власності знаходиться зазначений будинок, в якому вона проживає разом зі своїм чоловіком. Зазначений будинок належить їй на підставі договору купівлі-продажу. В цьому будинку зареєстрований, хоча і не проживає з 2009 року [PERSON] , який є колишнім власником будинку. Дана обставина заважає їй в повній мірі користуватися та розпоряджатися власним будинком. Посилаючись на те, що відповідач добровільно не знявся з реєстрації, хоча в будинку з 2009 року не мешкає, тому просив позбавити його права користування цим будинком. В судове засідання сторони не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, представник позивача надав заяву, в якій просив провести розгляд справи за його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до вимог ст. ст. 223, 280, 281 ЦПК України, суд, вважаючи за можливе здійснити заочний розгляд, дослідивши докази в справі, дійшов до наступного висновку. Будинок [ADDRESS] належить позивачці на підставі договору купівлі-продажу, а також на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідач зареєстрований в цьому будинку, хоча і не проживає в ньому з 2009 року, що підтверджено актом комісії Шевченківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області. Наявність такої реєстрації позбавляє позиваку як власницю будинку належним чином ним володіти та розпоряджатися. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також, згідно з вимогами ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На час виникнення спірних правовідносин діяли норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2003 року, Житлового кодексу України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Проте відповідач в будинку добровільно не мешкає, тому позовні вимоги законні та обґрунтовані і підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved