Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Слов»янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що він є власником квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 02 листопада 2001 року, зареєстрованим КП «БТІ» м. Словянська 12 листопада 2001року. В указаній квартирі крім нього з 31 серпня 2004 року по теперішній час зареєстрована його колишня дружина [PERSON], і їхній неповнолітній син [PERSON]. Даний факт підтверджується Довідкою форми А КП ЖЕК № 7. Однак, [PERSON] і [PERSON] в указаній квартирі не проживають з 2012 року по теперішній час, що підтверджується [PERSON] огляду КП ЖЕК № 7 м. Словянська від 28 липня 2015 року. Він проводить оплату комунальних послуг за відповідачів, і для нього це є матеріальним утрудненням. Крім цього, він не може оформити документи на отримання субсидії. Він вважає, що відповідач, і його неповнолітній син втратили право користування жилим приміщенням і підлягають зняттю з реєстрації в даній квартирі, оскільки не проживають в ній протягом більше одного року, і категорично відмовляються добровільно знятися з реєстрації, і зняти з реєстрації їхнього неповнолітнього сина. Крім того з 2012 року відповідач разом із сином проживають за адресою: [INFO]. Дана обставина вимушує його звернутися з позовною заявою до суду. Просить суд винести рішення суду, яким визнати [PERSON], [INFO], і неповнолітнього [PERSON], [INFO], втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. До судового засідання позивач [PERSON] не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. 21 серпня 2015 року від позивача надійшла Заява, в якій він просить суд розглянути справу без його участі та задовольнити його позовні вимоги ( а.с. 18). Відповідач [PERSON] не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 21 серпня 2015 року від позивача надійшла Заява, в якій він просить суд розглянути справу без її участі та задовольнити позовні вимоги [PERSON] ( а.с. 19). Представник третьої особи: Служби у справах дітей Словянської міської ради Донецької області до судового засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. 21 серпня 2015 року від представника третьої особи: Служби у справах дітей Словянської міської ради Донецької області надійшла Заява, в якій вони просять суд розглянути справу без їх участі та просять винести рішення на розгляд суду ( а.с. 17). Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина [PERSON], за участю третьої особи: Служби у справах дітей Словянської міської ради Донецької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обгрунтованість. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном ( має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов»язананими з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як встановлено в судовому засіданні, позивачу [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири за законом належить квартира [ADDRESS] ( а.с. 8). Як встановлено в судовому засіданні, Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 28 листопада 2014 року шлюб зареєстрований 06 вересня 2003 року Словянським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького облуправління юстиції, актовий запис № 502, між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. (а.с. 12) [PERSON] ст. 383 ЦК України власник будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім»ї. Як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON], і їхній неповнолітній син [PERSON] постійно проживали в квартирі до 2012 року, вселилася туди як члени сім»ї на правах дружини та сина, набули право користування житловим приміщенням та зареєстрували своє місце проживання в установленому законом порядку. Таким чином, з моменту реєстрації у відповідача [PERSON], і їхнього неповнолітнього сина [PERSON] виникло право користування чужим майном ( сервітут). Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у п.9 Постанови від 12 квітня 1985р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім "і наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Стосовно права членів сім»ї власника помешкання на користування ним чинним є правило частини першої статті 405 ЦК України, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім»ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім»ї власника жилого будинку ( квартири), які проживають разом із ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. [PERSON] огляду від 28 липня 2015 року вбачається, що [PERSON], і неповнолітній [PERSON] дійсно не проживають більше одного року за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 9) Однак, як встановлено в судовому засіданні, у вищевказаному жилому приміщенні відповідач [PERSON], і неповнолітній [PERSON] не мешкають з 2012 року ( а.с.6). У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов»язки, а й орієнтовно вказує на його зобов»язання. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім "і, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не повязана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст.ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном ( сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. За положенням ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Таким чином, в ході судового засідання з вирогідністю встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO], і неповнолітній [PERSON], [INFO], у квартирі [ADDRESS] без поважних причин не мешкають з 2012 року і їхніх особистих речей у вказаній квартирі немає. [PERSON] з ч.2 ст. 405 ЦК України „Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст. 391 ЦК України „ Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном . Відповідно до розяснень, викладених у п.п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім»ї, а також членами сім»ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Члени сім»ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону ( особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені Главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім»ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім»ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім»ї права користування житлом. Оскільки, в судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO], і неповнолітній [PERSON], [INFO], у квартирі [ADDRESS] без поважних причин не мешкають з 2012 року і їхніх особистих речей у вказаній квартирі немає, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON], [INFO], і неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], втратившими право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved