Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

26.09.2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Заводівської сільської ради Березівського району Одеської області про позбавлення батьківських прав. Ухвалою суду від 28.09.2016 року відкрито провадження по справі. У своїй заяві позивач зазначила, що з 2008 року по 2011 рік вона та [PERSON] проживали разом, як співмешканці. Від сумісного проживання [INFO] у них народився син [PERSON]. Під час народження сина, [PERSON] визнав себе батьком їхнього сина. Після народження сина у них погіршились стосунки, почались сварки, фактичні шлюбні відносини припинились, а відповідач покинув позивача та сина. Починаючи з 2011 року та по теперішній час відповідач не цікавиться життям сина, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись з дитиною. Син вже не пам'ятає батька. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача та проживає з нею. Більш того, відповідач не виконує свої батьківські обов'язки по вихованню та розвитку дитини. У квітні 2016 року позивачем подану позов до Березівського районного суду Одеської області про стягнення аліментів. Позов був задоволений та стягнуто з останнього щомісячно по 500 грн. Однак, відповідач не сплачує кошти, про що свідчить довідка про заборгованість по сплаті аліментів. Окрім цього, органом опіки та піклування Заводівської сільської ради Березівського району Одеської області та органом опіки та піклування Березівської районної державної адміністрації надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно його сина. Також, відповідач притягався до кримінальної відповідальності, що свідчить вирок по справі №494/877/15-к, а тому з вказаних підстав просила задовольнити позов та позбавити відповідача батьківських прав відносно їх сина [PERSON]. У судовому засіданні 27.10.2016 року позивач позов підтримала та наполягала на його задоволенні, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні 27.10.2016 року позов визнав, та щодо його задоволення не заперечував. Пояснив, що дійсно не цікавиться життям дитини та у нього інше життя. Сплатити аліменти не має можливості, оскільки не має коштів. Представник третьої особи орган опіки та піклування Заводівської сільської ради Березівського району Одеської області у судове засідання 27.10.2016 року не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про час, день та місце розгляду справи.Водночас, на адресу суду 27.10.2016 року надіслали заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, з позовом згодні (а.с.32). Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 19 Конвенції про права дитини, держави - учасниці зобов'язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Судом встановлено, що відповідач по справі [PERSON] є батьком сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 18.01.2010 року (а.с.5). Відповідно до рішення Березівського районного суду Одеської області по справі №494/533/16-ц задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на користь сина.(а.с.33-34). Вказане також підтверджується копією виконавчого листа про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина по 500 грн. щомісячно (а.с.10). Згідно довідки Березівського міжрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області №3637/02-36 від 09.09.2016 року вбачається, що [PERSON] не отримувала аліменти за період з 14.06.2016 року по 01.09.2016 року згідно виконавчого листа №494/533/16-ц (а.с.11). Судом також встановлено, що відповідно до Висновку органу опіки та піклування Заводівської сільської ради Березівського району Одеської області від 07.09.2016 року - визнано доцільним позбавити батьківських прав відповідача відносно сина [PERSON] (а.с.7). Окрім цього, висновком Органу опіки та піклування Березівської державної адміністрації Одеської області від 25.10.2016 року також визнано доцільним позбавити батьківських прав відповідача відносно його сина [PERSON], [INFO] (а.с.35-36). Водночас, позивачем також надано вирок Березівського районного суду Одеської області по справі №494/877/15-к про притягнення до кримінальної відповідальності відповідача (а.с.25-26). У відповідності з частиною 2 статті 150 Сімейного кодексу України зі змінами та доповненнями (далі - СК України) «Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток». Враховуючи те, що відповідач по справі жодним чином не був позбавлений інформації стосовно місця перебування своєї дитини, не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з ним та прийманні участі в його вихованні, вище викладенні обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов'язки, покладені на нього законом. Відповідно до частини другої статті 157 СК України передбачено: «Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні». Нехтування батьківськими обов'язками з боку батька, на думку суду, принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично має права батька, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і з правової точки зору. Як свідчать положення частини 4 статті 155 СК України: «Ухилення кого-небудь із батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом». Відповідно до статті 164 СК України встановлено: «Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема,… ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини». Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Виходячи зі статті 18 Конвенції з прав дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У преамбулі Конвенції ООН про права дитини визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Зазначене положення також закріплено у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», якою сім'я визнається природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і яка несе відповідальність за створення належних умов для цього. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. В даному випадку, суд вважає, що є всі підстави для позбавлення батьківських прав відповідача, який ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, а тому позов підлягає задоволенню. Більш того, частиною 4 статті 174 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено «у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову...». Відповідно до частини 1 статті 88 Цивільно-процесуального кодексу України: «Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати». Водночас, позивачем вимогу щодо стягнення судового збору у позові не заявлено.

Outcome: approved