Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

29.04.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить ухвалити рішення про визнання недійсним Договору № ЛВ/Р-2-221 про інвестування від 10 січня 2006 року, укладеного між [PERSON] підприємством «Прогрес-Риелт» та [PERSON]. Свої вимоги мотивував тим, що ТОВ «Ремстрой - Україна» є власником 2-го пускового комплексу, в частині секції № 2 з другого по останній поверх та напівпідземного паркінгу, 2-секційного багатоповерхового житлового будинку з офісними приміщеннями, за будівельною адресою м. Одеса, вул.. Львівська, 15. Позивач стверджує, що у 2015 році їм стало відомо про існування Договору № ЛВ/Р-2-221 про інвестування від 10 січня 2006 року, укладеного між [PERSON] підприємством «Прогрес - Риелт» та [PERSON]. Однак, позивач зазначає, що Приватне підприємство «Прогрес - Риелт» не мало права на укладання спірного договору інвестування, так як не було забудовником обєкту будівництва та відповідно не було власником безумовного майнового права на спірну кватиру. Вищевказана обставина і стала підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Представник позивача ТОВ «Ремстрой - Україна» у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, 23.05.2016 року звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] підприємства «Прогрес-Риелт» та відповідач [PERSON] у судове засідання не зявились, про час та місце його проведення сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від них до суду не надійшло. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів, які сповіщені про розгляд справи належним чином, від яких не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідачів. Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 22 січня 2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області за № ОД143130110300 було зареєстровано Декларацію про готовність обєкта до експлуатації, а саме 2-й пусковий комплекс, в частині секції № 2 з другого по останній поверх та напівпідземного паркінгу, 2-секційного багатоповерхового житлового будинку з офісними приміщеннями та напівпідземним паркінгом за адресою: м. Одеса, вул. Львівська, 15. Замовниками вказаного будівництва є Товариство з обмеженою відповідальністю «Паляниця» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Ремстрой - Україна». Розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 23 лютого 2013 року за № 98 вищевказаному обєкту нерухомого майна присвоєно поштову адресу: місто Одеса, вул. Макаренка 2-А, та встановлено нумерацію нежитловим приміщенням та житловим квартирам. Позивач зазначає, що у 2015 році їм стало відомо про існування Договору № ЛВ/Р-2-221 про інвестування від 10 січня 2006 року, укладеного між [PERSON] підприємством «Прогрес - Риелт» та [PERSON]. Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, 10 січня 2006 року між [PERSON] підприємством «Прогрес - Риелт» та [PERSON] було укладено Договір № ЛВ/Р-2-221 про інвестування, відповідно до п. 3.1 якого в порядку передбаченому Договором Підприємство зобовязується передати у власність Інвестора Обєкт інвестування, а Інвестор зобовязується прийняти Обєкт інвестування і сплатити за нього Підприємству Інвестицію. Вказаним договором (розділ 2) передбачено, що обєкт інвестування безумовне майнове право на Новозбудоване майно (після здавання обєкту будівництва в експлуатацію), що після державної реєстрації (за ініціативою інвестора) стає право власності Інвестора на Новозбудоване майно як на нерухомість. Новозбудоване майно, в даному випадку, це квартира будівельний номер 235, розрахунковою площею 104,50 кв.м. розташована на 10 поверсі секції 2 Обєкту будівництва. Сторони вказаного договору домовились (п. 5.1 Договору) про те, що розмір Інвестиції становить 733\~720, 60 гривень, з яких 611\~433, 83 гривень є вартістю Обєкту інвестування, а 122\~286, 77 гривень складає ПДВ. Інвестиційний договір це двостороння угода між особою, що володіє правами на обєкт будівництва (забудовник, генеральний інвестор тощо) і інвестором. Матеріалами справи не підтверджено факт того, що на момент укладання договору інвестування ПП «Прогрес-Риелт» був забудовником (генеральним інвестором, тощо) обєкту будівництва житлового будинку з офісними приміщеннями за адресою: м. Одеса, вул. Львівська, 15, зокрема квартири будівельний номер 235, розрахунковою площею 104,50 кв.м., розташованої на 10 поверсі секції 2 Обєкту будівництва, а відповідно не був власником безумовного майнового права на спірну квартиру, а від так, на думку суду, не міг виступати стороною в даному Договорі. Відповідно до частини першої\~ст.11 Цивільного процесуального кодексу України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.\~\~\~ Відповідно до ч. 1\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи Частиною 1\~статті 58 ЦПК України\~визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування Відповідно до ч. 2\~ст. 59 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами\~статті 60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В п.27\~постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції "\~розяснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Суд звертає увагу на те, що відповідачі будучи належним чином повідомленими про час, дату та місце розгляду справи у судове засідання не зявились, доказів щодо спростування доводів позивача не суду не надали. Пунктом 1.2 оспорюваного Договору передбачено, що за своїм правовим змістом Договір є договором купівлі-продажу майнових прав відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст.628 ЦК України, передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно до ч.І ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується при йняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.І ст.656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Частина 2 ст.656 ЦК України передбачає, що предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлі-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Статтею 658 ЦК України встановлено право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Тобто, приймати рішення про відчуження майна/майнового права (визначати його правову долю) має право лише його власник, оскільки за договором купівлі-продажу продавець зобов'язаний передати покупцеві не лише само майно, а й право власності на нього. Тільки за такої умови у покупця може виникнути відповідне право. Тому продавцями в договорі виступають власники майна. Як встановлено у судовому засіданні, ПП «Прогрес- Риелт» не мав права на укладення спірного договору інвестування. Відповідно до ч.І ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч.І ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч. 1 ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свогс цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Договір №ЛВ/Р-2-221 про інвестування від 10 січня 2006 року, укладений між [PERSON] підприємством «Прогрес-Риелт» (Підприємством) та [PERSON] (Інвестором), с недійсними з моменту їх вчинення та не створив для сторін юридичних наслідків. Суд вважає, що відповідач [PERSON] не набув статус інвестора 2-го пускового комплексу в частині секції №2 з другого по останній поверх та напівпідземного паркінгу, 2-секційного багатоповерхового житлового будинку з офісними приміщеннями та напівпідземним паркінгом (будівельна адреса м. Одеса, вул.. Львівська, 15), поштова адреса: м. Одеса, вул.. Макаренка, 2-а, за оспорюванним договором, та не набув право власності на майнові права на новостворене майно у вигляді квартири будівельний номер 235, розрахунковою площею 104,50 кв.м у спірному будинку, через те, що уклав договір зі стороною, яка не мала на це право. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача доведені, обставини, викладені в позовній заяві підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, від так є всі законні підстави для задоволення позову. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом Зважаючи на викладене,

Outcome: approved