Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову зазначає, що з відповідачем по справі 26 квітня 2013 року було укладено договір позики, відповідно до якого він передав відповідачу у борг 45 000 гривень з виплатою 20% від суми щомісячно, а відповідач зобов'язався повернути їх позивачу до 01 вересня 2013 року. Договір був укладений у простій письмовій формі, на його підтвердження відповідачем надана розписка з викладеними умовами договору. Згідно умов зазначених в розписці, відповідач повинен щомісяця виплачувати позивачу 20% від суми, взятої у борг. Відповідач [PERSON] в період з 26 квітня 2013 року до 01 вересня 2013 року не сплачував проценти за користування коштами та до теперішнього часу продовжує користуватися його коштами, а саме протягом 180 днів, не віддавши борг у сумі 45 000 гривень та не сплативши проценти за вказаний час, що складає 90000 грн, у зв'язку з чим станом на 27 лютого 2014 року заборгованість відповідача перед ним з урахуванням суми боргу, несплачених процентів та трьох процентів річних, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України (45000 грн. х 3 : 100 : 365 ч 180 = 665,75 грн), складає 135665 гривень 75 копійок. Оскільки своїх зобов'язань за договором позики від 26 квітня 2013 року [PERSON] не виконує, на вимоги позивача відмовляється від сплати обумовлених договором коштів та не вчинив жодної дії, яка б свідчила про бажання та наміри виконати умови за договором, в зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача в судовому порядку грошові кошти у сумі 135 665 гривень 75 коп. та сплачений ним судовий збір у сумі 1356 грн. 67 коп.. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч.5 ст.76 ЦПК України, вручення судової повістки представникові особі, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що вимоги позивача є необґрунтованими і незаконними, оскільки, надана позивачем боргова розписка вироблена за допомогою комп'ютерної техніки, підписана не [PERSON], у зв'язку з чим, на її думку, виникає об'єктивний та обґрунтований висновок в її підробці. Представник відповідача [PERSON] також просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, надав до суду заперечення вказуючи, що боргова розписка є підробкою, а [PERSON] намагається незаконно заволодіти грошовими коштами відповідача, які [PERSON] ніколи йому не надавав. Крім того, в судове засідання, представник надав висновок експертного почеркознавчого дослідження № 1-17/07 від 17.07.2014, виконаний Українським центром судових експертиз, де зазначено, що підписи від імені [PERSON] зображення яких міститься в електрофотокопії розписки від 26.04.2013, яку складено від імені [PERSON] про отримання ним грошей у сумі 45000 гривень від [PERSON], виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису [PERSON] В судове засідання, призначене на 28 травня 2015 року відповідач, та його представники, будучи про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, заяви про відкладення розгляду справи не подавали, в вз'язку з чим суд, заслухавши думку позивача, враховуючи положення ч.5 ст.76 ЦПК України, що вручення судової повістки представникові особі, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі, вважає за можливе продовжити розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, свідків, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики від 26 квітня 2013 року, відповідно до якого відповідач взяв у позику у позивача грошові кошти у розмірі 45 000 гривень, з кінцевим терміном повернення 01 вересня 2013 року, на підтвердження чого свідчить розписка позичальника (а.с.9). Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як визначено ч. 1 ст.1050 ЦК України , якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Статтею 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Оскільки оригінал розписки наданий позивачем для приєднання до матеріалів справи, борг відповідачем не повернутий (а.с.9). У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки встановлені договором або законом. Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 4 статті 631 ЦК України встановлено, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Представником відповідача, як доказ на заперечення проти позову, було надано висновок експертного почеркознавчого дослідження №1-17/07 від 17.07.2014 року, відповідно до якого підпис від імені [PERSON], зображення якого містяться в електрофотокопії розписки від 26 квітня 2013 року, яку складено від імені [PERSON] про отримання ним грошей у сумі 45 000 гривень від [PERSON], виконані не відповідачем, а іншою особою з наслідуванням справжньому підпису [PERSON] (а.с.113-117). У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК. саме на момент вчинення правочину. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ч.. 1 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. При цьому ч. 2 ст. 57 ЦПК України вказано, що ці дані встановлюються в т.ч. - на підставі висновків експертів. Висновок експерта відповідно до ст. ст. 66, 147 ЦПК України для суду не є обов'язковим і оцінюється за правилами ст. 212 ЦК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно з ч.1.ст.66 ЦПК України, висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом. У зв'язку з викладеним, на підставі ст. 59 ЦПК України, відповідно до якої, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, судом не визнано, як належний та допустимий доказ по справі висновок експертного почеркознавчого дослідження №1-17/07 від 17.07.2014 року, наданий представником позивача. Отже, суд дійшов до висновку, що заперечення представників відповідача щодо не підписання ним боргової розписки, належними та допустимими доказами не підтверджені. Частиною 1 статті 143 ЦПК України передбачено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі Ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області від 17 вересня 2014 року, за клопотанням представника [PERSON], було призначено судову почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставлено питання чи дійсно підпис в наданій розписці зроблений [PERSON] чи іншою особою (а.с.129-130). 02 жовтня 2014 року судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл.проф. М.С. Бокаріуса - [PERSON] було надіслано клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи, а саме: вільні зразки підпису та почерку [PERSON] в різнохарактерних документах(оригіналах), виконаних до 2013 року, що відповідає вимогам ст.53 ЦПК України та п.п. 2.1., 2.2. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 та п. 1.4. Науково - методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень до вищевказаної інструкції (а.с.145) . Відповідно до повідомлення №10818 про неможливість надання висновку за даною цивільною справою від 10 листопада 2014 року, провести експертизу виявилося не можливим, оскільки вищевказане клопотання експерта від 02 жовтня 2014 року не виконано (а.с.155-156). 17 лютого 2015 року ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області, повторно було призначено судову почеркознавчу експертизу, за клопотанням представника [PERSON], та на вирішення якої поставлено питання чи дійсно підпис в наданій розписці зроблений [PERSON] чи іншою особою, а в якості зразків підпису позивача використати надані представником позивача та приєднані до матеріалів справи ксерокопії документів з його підписом (а.с.163-164). В свою чергу, судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса - [PERSON], 18 березня 2015 року було надіслано клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи, а саме: оригіналів документів, на яких маються вільні зразки підпису та почерку [PERSON] (174-178). Копія вказаного клопотання направлена відповідачу та його представникам та ними отримана (а.с 181-186). Відповідно до п.1.1. Науково-методичних рекомендацій, «Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів». Як вбачається з повідомлення №2590 про неможливість надання висновку від 23 квітня 2015 року, провести експертизу виявилося не можливим, оскільки клопотання експерта від 02 жовтня 2014 року не виконано (а.с.210-211), позивачем, для проведення експертизи не надано оригіналів документів, на яких маються вільні зразки його підпису та почерку. Частиною 1 ст.146 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без нього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Оскільки відповідач ухилився від надання суду документів для проведення експертизи, в результаті цього неможливо підтвердити чи спростувати дійсність підпису [PERSON] на борговій розписці від 26 квітня 2013 року, що на думку суду, тягне за собою підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів за договором позики . Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, сукупність наведених доказів, наданих позивачем та їх належна оцінка дають суду підстави для повного задоволення заявлених позивачем вимог, а отже стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у розмірі 135 665 гривень 75 копійок з урахуванням самої боргової суми - 45 000 гривень, несплачених процентів - 90 000 гривень та трьох процентів річних за 180 днів користування грошових коштів, що складає - 665 гривень 75 копійок. Згідно ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору - 1 356,67 грн. (а.с.1). А тому,

Outcome: approved