Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 24 січня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON], згідно якого [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок загальною площею 102, 5 кв.м., житловою площею 45,0 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, м.Підгородне, вул.Жовтнева 163 та зареєстрованого в реєстрі за №141. Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 24 січня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON], згідно якого [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку площею 0, 1000 га, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, м.Підгородне, вул.Жовтнева 163, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1221411000:02:017:0793 та зареєстрованого в реєстрі за №147. Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 24 січня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON], згідно якого [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку площею 0, 0900 га, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, м.Підгородне, вул.Жовтнева 163, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 1221411000:02:017:0794 та зареєстрованого в реєстрі за №153, мотивуючи позовні вимоги тим, що [PERSON] дружина позивача, з якою він перебуває в зареєстрованому шлюбі з 2004 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Відповідач [PERSON] - племінник його дружини. Позивачу на праві власності на підставі договору купівлі - продажу від 28.07.1989 року, посвідченого Дніпропетровською районною державною нотаріальною конторою за реєстром №2-924, зареєстрованого в Новомосковському БТІ 22.08.1989 року за №978-8, належало домоволодіння № 163 по вул. Жовтневій в м. Підгородне. Після придбання домоволодіння позивач прибудував до будинку прибудову, також деякі надвірні будівлі. Всі будівельні роботи були виконані включно до 1993 року. В зв'язку зі змінами в домоволодінні на ім'я позивача було видане 04.04.2014 року свідоцтво про право власності на домоволодіння реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції, індексний номер: 20032931, серія САК №374037. Право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.03.2014 року, номер запису 5236102, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 331481212214. Також позивачу на праві власності належали дві земельні ділянки за адресою: вул. Жовтнева, 163 в м.Підгородне: площею 0,0900 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господварства, кадастровий номер 1221411000:02:017:0794 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ІУ-ДП №074048, виданого Підгородненською міською радою народних депутатів 31.10.1997 року на підставі рішення виконкому Підгородненської міської ради народних депутатів від 16.07.1997 року №160 і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1735; площею 0, 1000 га з цільовим призначенням -для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарськиї будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1221411000:02:017:0793 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ІУ-ДП № 074048, виданого Підгородненською міською радою народних депутатів 31.10.1997 року на підставі рішення виконкому Підгородненської міської ради народних депутатів від 16.07.1997 року №160 і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1735. Станом на 2012 рік в будинку проживали позивач, його дружина [PERSON], мати [PERSON], [INFO]. В 2012 році на прохання дружини [PERSON] в будинок вселився відповідач [PERSON] - племінник дружини зі своєю дружиною та неповнолітньою дитиною, що підтверджується домовою книгою. У позивача з відповідачем були добрі сімейні стосунки. Відповідач та його дружина добре ставилися як до нього, так і до його перестарілої матері. Дружина позивача [PERSON] почала заводити розмови про те, щоб подарувати відповідачеві будинок і земельну ділянку для того, щоб відповідач з дружиною повністю взяли на себе утримання домоволодіння, обробіток земельної ділянки та матеріальне забезпечення позивача з нею. 24 січня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] було посвідчено три договори дарування, згідно яких позивач подарував відповідачу [PERSON] домоволодіння та дві земельні ділянки. Однак свої зобовязання по його догляду та утриманню відповідач не виконує. Він пропонував відповідачу розірвати договори, але він відмовився це зробити. Вважає, що договори дарування є недійсними, оскільки в нього був намір укласти договір довічного утримання. Він є людиною похилого віку також потребує матеріальної допомоги, допомоги по господарству, тому він би ніколи не погодився подарувати своє домоволодіння, яке є його єдиним житлом. При укладанні договорів дарування він помилився щодо природи правочину, тому що бажав укласти договір довічного утримання. На підставі вищевикладеного позивач звернувся до суду, за захистом своїх прав. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Третя особа [PERSON], у судове засідання призначене на 06 липня 2017 року не зявилась, причини неявки суду не повідомивши. Від третьої особи приватного нотаріуса [PERSON], до суду надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутність, щодо позовних вимог покладаючись на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, давши їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу на праві власності на підставі договору купівлі - продажу від 28.07.1989 року, посвідченого Дніпропетровською районною державною нотаріальною конторою за реєстром №2-924, зареєстрованого в Новомосковському БТІ 22.08.1989 року за №978-8, належало домоволодіння № 163 по вул. Жовтневій в м.Підгородне. Після придбання домоволодіння позивач прибудував до будинку прибудову, також деякі надвірні будівлі. Всі будівельні роботи були виконані включно до 1993 року. В зв'язку зі змінами в домоволодінні на ім'я позивача було видане 04.04.2014 року свідоцтво про право власності на домоволодіння реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції, індексний номер: 20032931, серія САК №374037. Право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.03.2014 року, номер запису 5236102, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 331481212214. Також позивачу на праві власності належали дві земельні ділянки за адресою: вул. Жовтнева, 163 в м.Підгородне: площею 0,0900 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господварства, кадастровий номер 1221411000:02:017:0794 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ІУ-ДП №074048, виданого Підгородненською міською радою народних депутатів 31.10.1997 року на підставі рішення виконкому Підгородненської міської ради народних депутатів від 16.07.1997 року №160 і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1735; площею 0, 1000 га з цільовим призначенням -для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарськиї будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1221411000:02:017:0793 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ІУ-ДП № 074048, виданого Підгородненською міською радою народних депутатів 31.10.1997 року на підставі рішення виконкому Підгородненської міської ради народних депутатів від 16.07.1997 року №160 і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1735. 24 січня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] було посвідчено три договори дарування, згідно яких позивач подарував відповідачу [PERSON] домоволодіння та дві земельні ділянки. Звертаючись з даним позовом позивач зазначив, що помилився щодо природи правочину, оскільки вважав, що укладає з відповідачем договір довічного утримання. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договорів дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом підписання сторонами тексту оспорюваних договорів дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного майна як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваними договорами дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному домоволодінні та користування земельними ділянками після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Дана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 16.03.2016 року (справа №6-93 цс 16). Відповідно до ч.1\~ст. 360-7 ЦПК України\~рішення Верховного суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України. З показів свідків та письмових доказів по справі судом встановлено наступне. Після укладення оспорюваних договорів дарування [PERSON], продовжує проживати та бути зареєстрованим у спірному житловому будинку до теперішнього часу, передача домоволодіння фактично не відбулася, що підтверджує реальні наміри [PERSON], на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. Спірний житловий будинок є єдиним житлом позивача, який в силу свого віку та за станом здоров'я потребуває стороннього догляду та матеріальної допомоги. Позивач погоджувався на передачу нерухомого майна у власність [PERSON], лише за умови довічного утримання. Укладаючи спірні договори позивач, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем. Враховуючи викладене, суд вважає, що спірні договіри дарування спрямовані на настання реальних наслідків, але не за договором дарування, а за договором довічного утримання. Отже існує помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, тому суд приходить до висновку, що спірні договіри дарування підлягає визнанню недійсним на підставі\~ст. 229 ЦК України. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved