Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому зазначив, що є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . За вищезазначеною адресою зареєстрований також його син - [PERSON] , 1997 р.н., але фактично вже понад два роки він проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідач не проживає у житловому будинку в [ADDRESS] , не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в житловому будинку не має і взагалі будинком не цікавиться. Перешкод в користуванні житловим будинком відповідачу не чинив. Факт реєстрації відповідача порушує його право на вільне розпорядження і користування майном. В зв`язку з цим, просив визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відзиву не надіслав, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи Голопристанської міської ради Херсонської області Семченко М.Г. у судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Оскільки наявна сукупність умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд зі згоди позивача ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Правовідносини сторін, щодо володіння будинком регулюються Житловим Кодексом України та Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що відповідно до Рішення Старозбур`ївкої сільської ради Голопристанського району Херсонської області від 22.04.2009 року, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 218795498 від 03.08.2020 року. Частиною 4 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Згідно довідки № 759 від 01.09.2020 року, виданої старостою Старозбур`ївкого старостинського округу Голопристанської міської ради Херсонської області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Фактично проживає за адресою: [ADDRESS] Крім того, на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , яка зазначила, що [PERSON] є її зведеним братом, останній фактично не проживає за адресою реєстрації більше 10 років, проживав з родиною за адресою: [ADDRESS] , на даний час виїхав до Польщі. Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п.10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилплощу. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням проводиться в судовому порядку. З огляду на зазначені положення законів, суть спірних правовідносин, мети захисту прав позивача, суд вважає, що право [PERSON] порушене і підлягає захисту у вибраний ним спосіб, а тому, враховуючи добровільну відсутність відповідача за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік, останній втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved