Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначає, що йому на праві власності належить напівпричіп-рефрижератор «Ламберет» 1995 р.в., д/н [NUMBER] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Право власності підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Позивач у 2016 році вирішив продати належний йому транспортний засіб. На початку червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було розпочато перемовини з приводу купівлі-продажу вищезазначеного напівпричепа. Позивач за своє майно просив 6 000 доларів США. [PERSON] погодився на таку ціну, але за умови продажу йому напівпричепу у розстрочку із щомісячним платежем 500 доларів із останнім платежем у червні 2017 року. 30 червня 2016 року Позивач передав напівпричіп [PERSON] . Відповідач, зловживаючи довірою [PERSON] , пообіцяв на протязі місяця надати перші 500 доларів США в якості розрахунку та укласти договір. Грошей [PERSON] від Відповідача ніяких не отримав. Невиконаною залишилася обіцяна укласти договір. Більше двох років [PERSON] не повертає Позивачу напівпричіп, яким заволодів шляхом введення Позивача в оману. Договір купівлі-продажу ТЗ є неукладеним, а тому не породжує для сторін жодних цивільних прав та обов`язків. У вересні 2018 року, позивач, розуміючи, що [PERSON] не збирається повертати ані гроші, ані напівпричіп звернувся із заявою про злочин до Кам`янсько-Дніпровського ВП Енергодарського ВП ГУ НП в Запорізькій області, однак кримінальне провадження було закрите через відсутність ознак злочину в діях [PERSON] . З того часу, як Відповідач шляхом введення [PERSON] в оману заволодів майном, яке є власністю [PERSON] , останній, як власник несе великі збитки. Позивач позбавлений можливості користуватися своєю власністю - напівпричепом. Протиправна поведінка Відповідача порушує права [PERSON] як власника. Позивач росить суд витребувати із незаконного володіння [PERSON] та передати йому напівпричіп рефрижератор «Ламберет» 1995 р.в., д/н [NUMBER] та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Ухвалою суду від 27.04.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Суд ухвалив проводити розгляд даної справи у відсутності сторін по наявних матеріалах. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд прийшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що на початку червня 2016 року [PERSON] мав намір продати транспортний засіб напівпричіп-рефрижератор «Ламберет» 1995 р.в., д/н, д/н [NUMBER] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Сторони усно домовилися, що [PERSON] купує, а [PERSON] продає останньому ТЗ за 6000 доларів США. Порядок розрахунку визначили авансованими платежами щомісячно по 500 доларів із останнім платежем у червні 2017 року. 30 червня 2016 року [PERSON] передав причеп та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Станом на червень 2017 року умов договору [PERSON] не виконав, гроші за ТЗ не слатив, договір купівлі-продажу не уклав. На вимоги позивача укласти договір, оплатити купівельну суму та укласти договір в належній формі - відмовляється категорично. [PERSON] став наполягати на поверненні йому його власності, однак останній відмовляється повертати напівпричіп-рефрижератор «Ламберет» 1995 р.в., д/н., д/н [NUMBER] . Позивач був вимушений звернутися до правоохоронних органів із заявою про злочин, в якій вказав, що [PERSON] , скориставшись його довірою, заволодів ТЗ, а повертати його власнику відмовляється. В порушенні кримінальної справи органами досудового слідства відмовлено, оскільки останні вбачають в діях [PERSON] та [PERSON] цивільно-правові правовідносини і вважають, що спір належить вирішувати в судовому порядку. Станом на момент звернення до суду [PERSON] не повернув, гроші не сплатив, від будь-якого спілкування з власником ухиляється, тому суд приходить до висновку, що порушення прав [PERSON] як власника має тривалий характер і ніяких дій на усунення цих порушень на вимогу позивача відповідачем не здійснюється. Суд погоджується з твердженням сторін, що правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2009 року №1200 (далі - Порядок № 1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта). Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів" від 18.11.2015 року № 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч.1 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Однак ніяких дій з боку [PERSON] на підтвердження наміру укласти договір купівлі-продажу ТЗ суд не встановив, що свідчить про протиправний характер наміру відповідача, який володіє ТЗ не на підставі закону або договору. Суд дійшов висновку про те, що наміру укласти договір купівлі-продажу спірного напівпричепу [PERSON] не має наміру, оскільки позиція, яка викладена у відзиві на позов не містить аргументів та доказів, які підтверджували, що між сторонами триває договірні правовідносини. Суд погоджується з твердженням позивача про те, що [PERSON] заволодів ТЗ, скориставшись довірою останнього і ввівши його в оману щодо наміру купити ТЗ. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] незаконно, без достатньої правової підстави заволодів ТЗ та утримує його у себе. Факт того, що ТЗ знаходиться у володінні [PERSON] останнім не заперечується. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно із ч.1 ст.397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Пунктом 2 ч.1 ст.399 ЦК України передбачено, що право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою. Недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна (ст.400 ЦК України). 18.05.2020 року від [PERSON] надійшло клопотання про закриття провадження по справі за позовом [PERSON] з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, а саме у зв`язку з набранням законної сили судового рішення у справах між тими ж сторонами, про той саме предмет і з тих саме правовідносин. 04.12.2019 року рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області по справі №318/686/19 позов [PERSON] до [PERSON] про витребування майна із чужого володіння залишено без задоволення. В рішенні від 04.12.2019 року зазначено, що позивачем було обрано неналежний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки позивачем не заявлено позовної вимоги про витребування майна в розумінні ст.ст. 387, 400 ЦК України. Враховуючи той факт, що власником напівпричепа-рефрижератора «Ламберет» 1995 р.в., д/н [NUMBER] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] є позивач [PERSON] , а відповідач [PERSON] вилучив таке майно з володіння, а тому позивач як власник майна має право витребувати належний йому на праві власності транспортний засіб. Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Враховуючи предмет та суб`єктний склад учасників справи за даним позовом, а порушення речових прав позивача є триваючим, відсутні підстави для закриття провадження у справі з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача судових витрат, варто зазначити наступне. Згідно із ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. На підставі ч. 3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно із ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем були здійснені витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн., які підтверджені актом про прийняття-передачі наданих послуг від 28.10.2019 року. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п.п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року, п.80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 року) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно приписів ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. На підставі ст.ст.13, 16, 387, 397, 399, 400, 638, 639, ЦК України,

Outcome: approved