Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

15 листопада 2010 року, прокурор в інтересах [PERSON] с/р, звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, зобовязати відповідачку [PERSON] звільнити самовільно зайняту нею земельну ділянку площею 0,03 га, яка розташована на території [PERSON] селищної ради Овідіопольського району Одеської області та позначена на планах-схемах до актів перевірок від 25.05.2010 р. та від 27.08.2010 р. та стягнути з відповідачки на користь держави судовий збір, мотивуючи це фактом самозахвату землі відповідачкою, який був виявлений під час прокурорської перевірки додержання вимог чинного законодавства у сфері регулювання земельних відносин на території [PERSON] с/р і зафіксований Відділом Держкомзему в Овідіопольському районі Одеської області в актах перевірки від 25.05.2010 р. та від 27.08.2010 р. В судовому засіданні представник прокуратури підтримав свій позов, однак в подальшому в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомив, однак надіслав до суду своє клопотання, в якому повністю підтримав позов, просив його задовольнити і слухати справу без його участі, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 59,65). Представник позивача [PERSON] с/р в судові засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, але надав суду заяву, в якій позов прокурора повністю підтримав та просив суд слухати справу за його відсутністю (а.с. 64). Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74, ч. 1 ст. 77 ЦПК України, за останньою відомою судові адресою її місця проживання і повістка вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться, що підтверджується поштовим повідомленням з відміткою листоноші «за закінченням терміну зберігання», і її інше місцезнаходження чи місце перебування суду невідоме, причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала (а.с. 52-55,63). Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 78 ЗК України передбачено право власності на землю, це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно із приписами статті 80 ЗК України субєктами права власності на землю, зокрема є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Статтею 83 ЗК України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Земельні ділянки державної власності, які передбачається використати для розміщення об'єктів, призначених для обслуговування потреб територіальної громади (комунальних підприємств, установ, організацій, громадських пасовищ, кладовищ, місць знешкодження та утилізації відходів, рекреаційних об'єктів тощо), а також земельні ділянки, які відповідно до затвердженої містобудівної документації передбачається включити у межі населених пунктів, за рішеннями органів виконавчої влади передаються у комунальну власність. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: а) землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); б) землі під залізницями, автомобільними дорогами, об'єктами повітряного і трубопровідного транспорту; в) землі під об'єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом; г) землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом; ґ) землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом; д) земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності органів місцевого самоврядування; е) земельні ділянки, штучно створені в межах прибережної захисної смуги чи смуги відведення, на землях лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, що перебувають у прибережній захисній смузі водних об'єктів, або на земельних ділянках дна водних об'єктів; є) землі під обєктами інженерної інфраструктури міжгосподарських меліоративних систем, які перебувають у комунальній власності. Територіальні громади набувають землю у комунальну власність у разі: а) передачі їм земель державної власності; б) відчуження земельних ділянок для суспільних потреб та з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; в) прийняття спадщини; г) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; ґ) виникнення інших підстав, передбачених законом. Територіальні громади сіл, селищ, міст можуть об'єднувати на договірних засадах належні їм земельні ділянки комунальної власності. Управління зазначеними земельними ділянками здійснюється відповідно до закону. Стаття 91 ЗК України передбачає, що власники земельних ділянок, зобовязані зокрема : не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватись правил добросусідства та обмежень, повязаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних земель. Відповідно до ст. 125,126 ЗК України - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до статті 211 ЗК України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно за невиконання вимог земельного законодавства щодо самовільне зайняття земельних ділянок. У відповідності зі ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач, може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема шляхом : відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Статтею 387 ЦК України передбачено власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Суд встановив, що [PERSON] є власницею земельної ділянки площею 0,0585 га за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, [PERSON] с/р, смт. Таїрове, СК «Виноградар», ділянка № 6 з цільовим призначенням для ведення садівництва на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 480510 від 27.05.2002 р., виданого [PERSON] с/р згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.05.2002 р. (реєстр. № 852) (а.с. 8). Судом з`ясовано, що під час прокурорської перевірки додержання вимог чинного законодавства у сфері регулювання земельних відносин на території [PERSON] с/р Овідіопольського району Одеської області був встановлений факт самовільного захоплення відповідачкою [PERSON] земельної ділянки площею 0,03 га із земель сільськогосподарського призначення в межах населеного пункту на території [PERSON] с/р, яка відповідно до план-схеми земельної ділянки до актів перевірки використовується відповідачкою без встановлення меж ділянки в натурі, укладення договору оренди землі або іншого правовстановлюючого документу, його державної реєстрації та без відповідного рішення [PERSON] с/р про передачу землі у користування, що підтверджується копіями актів перевірки від 25.05.2010 р. та від 27.08.2010 р. (а.с. 5,7). При чому, 25.05.2010 р. головним державним інспектором Відділу Держкомзему в Овідіопольському районі Одеської області відповідно до ст.ст. 6,10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» було винесено припис на адресу відповідачки з вимогою звільнити у 30-ти денний термін самовільно зайняту нею земельну ділянку (а.с. 4). 27.08.2010 р. головним державним інспектором Відділу Держкомзему в Овідіопольському районі Одеської області було проведено повторну перевірку додержання відповідачкою вимог земельного законодавства, в ході якої встановлено, що остання продовжує використання спірної земельної ділянки без належних правовстановлюючих документів (а.с. 6). Вищевказані приписи були проігноровані відповідачкою і залишені нею без відповіді та реагування. Суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка площею площею 0,03 га із земель сільськогосподарського призначення в межах населеного пункту на території [PERSON] с/р належить територіальній громаді смт. Таїрове в особі [PERSON] с/р, яка є єдиним розпорядником вказаної землі, і відповідно, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними, приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, і здійснюються за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли ці ділянки, повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (ст. 212 ЗК України). Таким чином, суд вважає доведеним факт самовільного захвату відповідачкою [PERSON] земельної ділянки площею 0,03 га із земель сільськогосподарського призначення в межах населеного пункту на території [PERSON] с/р, а тому позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved