Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

24.03.2021 року позивач звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати умову Оферти № 200198181 від 24.04.2019 року та додатку до договору № 200198181 від 24.04.2019 року (продукт «Швидкі гроші») в частині встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3,99% від загальної суми кредиту на день видачі, що становить в сумі 781,54 грн. кредитного договору №200198181 від 24.04.2019 року, укладеного між АТ «Банк Форвард» та [PERSON] , недійсним з моменту укладення кредитного договору; визнати умову Оферти № 200198181 від 24.04.2019 року та додатку до договору № 200198181 від 24.04.2019 року (продукт «Швидкі гроші») в частині встановлення плати за надання виписок по рахунку клієнта у вигляді текстових повідомлень за допомогою послуги «СМС - сервіс», яка становить 35,00 грн. щомісячно кредитного договору №200189576 від 28.02.2019 року, укладеного між АТ «Банк Форвард» та [PERSON] , недійсним з моменту укладення кредитного договору. Також позивач просить зобов`язати АТ «Банк Форвард» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №200198181 від 24.04.2019 року, зарахувавши сплачену [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) комісію, в рахунок погашення заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором №200198181 від 24.04.2019 року. В обґрунтування позову представник позивачки послався на те, що згідно кредитного договору від 24.09.2019 року позивачка отримала в позику 19 587,24 грн. із терміном повернення з 24.04.2019 року по 24.04.2022 року, ставкою по кредиту 0.01 % та щомісячною комісією 781,54 гр. Відповідно до графіку платежів місячний платіж по тілу становить 544,29 грн., а комісія банку 781,54 грн. та 35 грн. - плата за «смс» сервіс. Таким чином, по умовах кредитного договору за весь період позивач мав заплатити 3,2 коп. відсотків, 28 135,44 грн. - комісії, 1260 грн. за «смс» сервіс. Представник позивача зазначив, що даним кредитним договором також визначені наступні умови: щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості - 3,99%, нараховується щомісячно на загальну суму кредиту на день видачі; плата за надання виписок по рахунку клієнта у вигляді текстових повідомлень за допомогою послуги «СМС - сервіс» - 35,00 грн. щомісячно. У Паспорті продукту також вказано, що загальні витрати за кредитом становлять 29 398,64 грн., орієнтовна загальна вартість кредиту за весь строк кредитування (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) - 48 985,88 грн., реальна річна процентна ставка - 103,92 %, у разі прострочення погашення боргу процентна ставка на прострочену суму основного боргу становить 0,00001% річних, відповідальність за прострочення зобов`язання у виді пені не визначена, надання інших послуг за вказану плату умовами договору не передбачено, розмір штрафу/ плати за пропущення платежів: здійснений вперше встановлено в сумі 100,00 грн., вдруге - 150,00 грн., втретє поспіль - 300,00 грн., в четвертий раз поспіль - 500,00 грн. За Графіком платежів за продуктом «Швидкі гроші» (п.7 Паспорту споживчого кредиту) позичальник щомісячно зобов`язаний вносити на рахунок АТ «Банк Форвард» 1361,00 грн., до цієї суми входить: погашення суми кредиту - 544,29 грн., процентів за користування кредитом -0,17 грн., щомісячна комісія - 781,54 грн., плата за СМС - сервіс - 35,00 грн. За умовами вказаного кредитного договору передбачена щомісячна комісія, яка становить 781,54 грн. на місяць, сума щомісячної комісії за строк, на який укладено споживчий кредитний договір - 36 місяців, складає 29 398,64 грн., плати за СМС - сервіс - 1260,00 грн. Відтак позивачка вважає, що відповідачем порушено вимоги ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» і, як наслідок, в силу положень ст. 215 ЦК України, це є підставою для визнання правочину недійсним. Крім цього, позивачка вважає, що умова спірного споживчого кредиту за продуктом «Швидкі гроші» (Оферти та додатку до неї) щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості - 3,99%, яка нараховується щомісячно на загальну суму кредиту на день видачі та умова щодо плати за надання виписок по рахунку клієнта у вигляді текстових повідомлень за допомогою послуги «СМС - сервіс» - 35,00 грн. щомісячно є недійсною відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Тому дані умови кредитного договору вважає несправедливими і, в силу вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», просить позов задовольнити та стягнути із відповідача судові витрати по справі, а саме витрати на правову допомогу в розмірі 8000 грн. Ухвалою від 29.03.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судовий розгляд на 19.04.2021 року з повідомленням сторін. 19.04.2021 року розгляд справи було відкладено за клопотанням відповідача та призначено наступне судове засідання на 07.06.2021 року, у яке сторони повторно не з`явилися. Представник позивача 19.04.2021 року подав письмові пояснення, в яких також просив розгляд справи проводити у відсутності сторони позивача. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач 06.05.2021 року подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог та розгляд справи проводити у відсутності представника відповідача. Свої заперечення щодо позовних вимог обґрунтовує тим, що кредитний договір був укладений між банком та позивачем у письмовій формі в порядку встановленому чинним законодавством. У відповідності до п. 5 Заяви, клієнт з Умовами по кредиту ознайомлений, повністю згоден, їх розуміє, та їх положень зобов`язується неухильно дотримуватися. Згідно п.3.5 Умов по кредиту, щомісячна комісія за розрахунково-касове обслуговування підлягає сплаті Клієнтом Банку на щомісячній основі протягом строку, на який наданий кредит. Позивач не відмовлявся від кредитного договору, а більше того, користувався кредитними коштами з власної ініціативи, що підтверджується виписками, які містяться в матеріалах справи. Тому, вважає, що позивачем поданий даний позов з метою ухилення від виконання зобов`язань за кредитним договором. Аналіз змісту норм Закону України «Про споживче кредитування» дає підстави для висновку, що на момент укладення сторонами споживчого кредиту, чинне законодавство не містило заборони, а навпаки дозволяло фактично включати до загальних витрат за споживчим кредитом комісії кредитодавця, пов`язані з надання, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Тому, розрахункове обслуговуванням за договором є послугою за замовленням споживача у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення комісії не суперечить ч. 4 ст. 11 даного Закону. Тому вимоги позивача вважає безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. У відповідності положень ст.247, ч.5 ст.279 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутність учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Суд, ураховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінивши докази, вважає, що позов необхідно задовольнити, з огляду на наступне. Судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 24.04.2019 року між АТ «Банк Форвард» та [PERSON] укладено кредитний договір №200198181, згідно з яким позивачка отримала 19 587,24 грн. позики із терміном повернення з 24.09.2019 року по 24.04.2022 року (а.с.8-9). Кредитний договір складається з оферти №200198181 від 28.04.2019 року та додатку до неї - Паспорта споживчого кредиту, який містить графік платежів за продуктом "Швидкі гроші". Згідно з додатком до оферти - Паспортом споживчого кредиту по даному кредиту встановлена ставка 0,01%, щомісячна комісія 781,54 грн., місячний платіж по тілу кредиту становить 544,29 грн. та 35 грн. плата за смс-сервіс (а.с.10-11). У паспорті також вказано, що загальні витрати за кредитом становлять 29 398,64 грн., орієнтовна загальна вартість кредиту за весь строк кредитування (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) - 48985,88 грн., реальна річна процентна ставка - 103,92 %, у разі прострочення погашення боргу процентна ставка на прострочену суму основного боргу становить 0,00001% річних, відповідальність за прострочення зобов`язання у виді пені не визначена, надання інших послуг за вказану плату умовами договору не передбачено, розмір штрафу/ плати за пропущення платежів: здійснений вперше встановлено в сумі 100,00 грн., вдруге - 150,00 грн., втретє поспіль - 300,00 грн., в четвертий раз поспіль - 500,00 грн. Згідно з Графіком платежів за продуктом «Швидкі гроші» (п.7 Паспорту споживчого кредиту) позичальник щомісячно зобов`язаний вносити на рахунок АТ «Банк Форвард» - 1361,00 грн, до яких входить: погашення суми кредиту - 544,29 грн, процентів за користування кредитом - 0,17 грн, щомісячна комісія - 781,54 грн, плата за СМС - сервіс - 35,00 грн. (а.с.10-11). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 1054 ЦК України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Ч.1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на час укладення спірного кредитного договору) у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Згідно ч.5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, як обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Аналіз даних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Дані висновки підтверджуються правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у справі 6-1746цс16 в постанові від 16.11.2016 року. Крім цього, постановою КЦС від 01.04.2020 року по справі № 583/3343/19 визнано недійсними положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни і розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором. В даній постанові зазначено наступне: висновки судів попередніх інстанцій про те, що Законом України «Про споживче кредитування» прямо не передбачено заборону на встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості не спростовують наведених висновків колегії суддів та не впливають на правильність вирішення справи, оскільки в даному випадку, банком в кредитному договорі була встановлена плата за ті послуги, які за вказаним законом повинні надаватися безоплатно. Судом встановлено, що загальна сума щомісячної комісії за строк, на який укладено даний кредитний договір, перевищує суму тіла кредиту, що збільшує витрати позичальника вдвічі. Тому вимога про визнання недійсним даного положення є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Крім цього, відповідно до пункту 3. 6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Такого ж висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2019 року по справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначалося, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Суд вважає, що оскільки комісія в розмірі 3,99 %, яка нараховується відповідачем щомісячно на загальну суму кредиту встановлена фактично за обслуговування кредиту без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, тому така умова також є незаконною, а договір в цій частині підлягає визнанню недійсним. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про захист прав споживачів та визнання недійсними умов кредитного договору необхідно задовольнити повністю та зобов`язати АТ «Банк Форвард» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором. Щодо вимоги про стягнення судових витрат суд дійшов наступного висновку. Позивач просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати по справі, а саме судовий збір та витрати на правову допомогу в розмірі 8000,00 грн. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду судовий збір позивачем не сплачувався, оскільки позов заявлено в порядку захисту прав споживачів. Щодо стягнення витрат на правову допомогу позивач в позовній заяві зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які поніс позивач і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи становить 8000,00 грн. На підтвердження сплати витрат на правову допомогу позивачкою до позовної заяви долучено: ордер на надання правничої (правової) допомоги між нею та адвокатом Пащуком А.І. (а.с.14) та копію витягу з договору про надання правової допомоги №020801/21 від 08.02.2021 року (а.с.12). Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та\\або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. Cклад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18, Постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.12.2020 року №640/18402/19 Судом встанолено, що заявником не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати позивачем коштів в розмірі 8 000,00 грн., зокрема, не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку. У витязі з договору про надання правової допомоги №118602/20 від 26.11.2020 року не вказано вартість наданих послуг, не зазначено фіксованої суми, що підлягає до сплати за надані послуги. Також представником позивача не надано суду актів приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову представнику позивача [PERSON] , адвокату Пащуку А. І. в стягненні витрат на професійну правову допомогу в розмірі 8000,00 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved