Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до суду, в якому вказує, що 01 липня 2006 року помер його батько [PERSON] 30 березня 1992 року між батьком та колгоспом ім. К.Лібкнехта було укладено договір про передачу господарством працівнику у власність житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, за яким у власність його батька було передано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані в с. Самійлівка по вул. Центральній, 27 Новомиколаївського району Запорізької області. [PERSON] був впевнений, що батько оформив на будинок всі необхідні документи, і не знав, що батько не оформив до кінця своє право власності на будинок. Позивач проживав і проживає у вказаному будинку з моменту народження і по теперішній час, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується ним вже протягом 21 року. Його мати [PERSON] не претендує на визнання права власності на вказаний будинок за собою. В позові [PERSON] просить визнати за ним право власності на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, за набувальною давністю. Сторони в судове засідання не з'явилися, в адресованих суду заявах просять справу розглядати у їх відсутність, представник позивач позов підтримує, представник відповідача позов визнає. Вивчивши матеріали справи суд доходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК України, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Судом встановлено, що 30 березня 1992 року між батьком позивача [PERSON] та колгоспом ім. К. Лібкнехта було укладено договір про передачу господарством працівнику у власність житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, за яким у власність [PERSON] було передано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані в с. Самійлівка по вул. Центральній, 27 Новомиколаївського району Запорізької області. 01 липня 2006 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії І-ЖС № 038250, виданим 03 липня 2006 року Самійлівською сільською радою Новомиколаївського району Запорізької області. [PERSON] з дня свого народження проживає у вказаному будинку і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом 21 року. Суд вважає, що позивач дійсно мав підстави вважати, що його батько оформив право власності на вказаний будинок, тому, в розумінні ст. 344 ЦК України, він набув право власності на будинок за набувальною давністю. Таким чином позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved