Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

22.10.2021 року заявник звернувся до суду із вказаною заявою та просив встановити факт смерті його матері [PERSON] , [INFO] , громадянки Грузія, яка мала посвідку на постійне проживання іноземців та осіб без громадянства на території України, постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , померла [INFO] на території Республіки Абхазія, про що видано лікарське свідоцтво про смерть № 59 від 30.07.2021 року. З метою реєстрації факту смерті [PERSON] , він звернувся до відділу реєстрації актів цивільного стану у м.Запоріжжі, однак в реєстрації смерті матері, йому було відмовлено. З 1992 року Республіка Абхазія не визнана Україною як держава, є окупованою територією Грузії, тому вважається окупованою територією, тому він не має можливості отримати свідоцтво про смерть своєї матері, оскільки документи про смерть видані на території не визнаної Україною держави Республіки Абхазія, не можуть бути використаними для реєстрації смерті на території України. Просив встановити факт смерті його матері, яка померла [INFO] . У судове засідання заявник не з`явився, надавши письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, заяву підтримав та просив задовольнити. Представник заінтересованої особи Хортицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), в судове засідання не з`явився, до початку розгляду справи надав клопотання про розгляд заяви за відсутності представника заінтересованої особи. Враховуючи вказане вище, суд вважає за можливе ухвалити рішення по справі у відсутності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, розглянувши подані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов наступного висновку. Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Республіка Абхазія входить до складу Грузії і не являється самостійною державою. Правосуб`єктність самопроголошеної Республіки Абхазія та органів влади регіону не визнається Україною. Загальновизнаним суб`єктом міжнародного права є Грузія, складовою частиною якої є Республіка Абхазія. Республіка Абхазія вважається окупованою територією. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року, відповідно до ст. 273 ЦПК України, суди можуть встановлювати факти реєстрації усиновлення (удочеріння), шлюбу, розірвання шлюбу, народження і смерті, якщо в органах РАЦС не зберігся відповідний запис чи відмовлено в його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акту громадянського стану. Тобто факт смерті може бути встановлений в порядку особливого провадження за умови наявності у минулому актового запису. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації смерті є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я або судово-медичною установою документ встановленої форми, що підтверджує факт смерті. За відсутності такого документа, що підтверджує факт смерті, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту смерті. Судом встановлено, що відповідно до копії медичного свідоцтва про смерть № 59 від 30.07.2021 року, [PERSON] , [INFO] , грузинка, померла [INFO] у с.Шашиквара Гальського району республіки Абхазія від гострого порушення мозкового кровообігу. При зверненні заявника до Хортицького у місті Запоріжжі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) із заявою про державну реєстрацію смерті [PERSON] , останній отримав відповідь від 02.09.2021 року про те, що Хортицьким районним відділом реєстрації актів цивільного стану розглянуто документи, подані для державної реєстрації смерті [PERSON] , яка померла [INFO] та прийнято рішення про відмову у державній реєстрації смерті [PERSON] через те, що документ, підтверджуючий факт смерті [PERSON] , виданий на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров`я або судово-медичної установи, - не пізніше п`яти днів. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян (Консультативний висновок Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії»). Європейським судом з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) констатовано, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цих справах, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду ґрунтується на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих доказів, в тому числі з урахуванням документів, які видані установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться в Республіці Абхазія, на підставі вищевикладеного, встановлених у судовому засіданні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] , народилася Грузія, яка померла [INFO] у с.Шашиквара Гальського району Республіка Абхазія.

Outcome: approved