Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

26 грудня 2018 року [PERSON] звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до батька дитини [PERSON] , в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтуваннях позовних вимог позивач посилається на те, що 27 квітня 1996 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] у відділі реєстрації актів цивільного стану Синельниківського міського управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом № 51. Від даного шлюбу вони мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Через два тижні після народження найменшої дитини, тобто з середини листопада 2011 року шлюбні відносини з відповідачем були припинені через поведінку відповідача, а саме постійні образи її та дітей, погрози, розпускання рук, часте знаходження у нетверезому стані, а також умисне паління у житловому приміщенні, де знаходилися старші діти і новонароджена дитина, тому позивач разом з дітьми була змушена покинути дім, бо вони постійно перебували під страхом фізичного та під впливом психологічного насилля, під загрозою життю і здоров`ю через агресивну поведінку відповідача, що негативно впливало на стан старших дітей, її стан, як матері, що годувала немовля, і відповідно на стан малюка. З 30.11.2011 року, за рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 2-4753/11 від 05.03.2012 року, з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання дітей, в тому числі на неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Згідно розрахунку заборгованості за аліментами, з моменту винесення рішення суду, [PERSON] лише двічі сплачував аліменти, а саме в березні 2012 року - 500,00 грн. та квітні 2012 року - 300,00 грн. Таким чином, заборгованість по сплаті аліментів за виконавчим листом № 2-4753/11 станом на 01.12.2018 року складає 47 351, 96 грн. Майже з перших днів життя сина [PERSON] , відповідач не цікавився і не цікавиться особистим життям та внутрішнім світом своєї дитини, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, ніколи не цікавився і не цікавиться успіхами дитини, спільно вільний час ніколи не проводить з сином, взагалі не знає, що любить його дитина, чим цікавиться, що дитині подобається, та чого дитина потребує. Відповідач також, навмисно, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування дитини. Тобто ніякої участі в житті дитини відповідач з квітня 2012 року свідомо не приймав і не приймає. Так, офіційно шлюб між сторонами було розірвано рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 183/7035/15 від 07.12.2015 року. 26 січня 2016 року позивач уклала шлюб зі своїм теперішнім чоловіком - [PERSON] , який, на відміну від відповідача, дбає про здоров`я, відпочинок, духовний та фізичний розвиток її малолітньої дитини, більш того, син [PERSON] сприймає його саме як батька, свого біологічного батька він не пам`ятає, а тому позбавлення відповідача, який самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, є насамперед способом захисту інтересів її дитини, тому, вона наполягає на позбавленні батьківських прав батька свого сина - [PERSON] , з підстав, визначених ст. 164 СК України. Ухвалою суду від 31 січня 2019 року відкрито провадження у справі. За результатами підготовчого провадження відповідною ухвалою суду від 27 березня 2019 справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач свій позов підтримала, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у позові, наполягала на позбавленні відповідача батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO]. Відповідач позов не визнав, надав суду пояснення про те, що 27 квітня 1996 року він зареєстрував шлюб з позивачем, а [INFO] у них народився син [PERSON] . З перших днів життя сина він, як батько, приймав активну участь у вихованні сина, проводив з ним свій вільний час, піклувався про його фізичний та духовний розвиток, забезпечував дитину всім необхіднім. Однак, сімейні стосунки між сторонами не склалися, і рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.12.2015 року шлюб між ними було розірвано, вони стали проживати окремо, дитина залишилася проживати з матір`ю. В подальшому, позивач уклала шлюб з [PERSON] , створила нову сім`ю та переїхала разом із їхнім сином жити до іншого міста. Так, остання постійно чинить йому, як батькові, перешкоди у спілкуванні з дитиною, не допускає його до виховання сина, вказуючи, що у дитини тепер є новий батько. В свою чергу, відповідач, як батько має можливість створення належних умов перебування дитини у нього, для його розвитку, навчання, лікування й відпочинку, він має самостійних дохід та власний будинок у с. Піщанка Новомосковського району, де дитина може проводити час на свіжому повітрі, оздоровлюватися, харчуватися домашніми фруктами та овочами, молочною продукцією та м`ясом. Тому з метою усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, відповідач звернувся до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до матері дитини про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення визначеного графіку зустрічей з дитиною. Крім того, у своїх поясненнях, відповідач зазначив, що після розірвання шлюбу, він сплачував на користь позивача аліменти на утримання дитини, однак у зв`язку з постійною зміною місця проживання позивача, деякий час він не сплачував аліменти, бо не знав куди сплачувати. Про звернення позивача до виконавчої служби він дізнався із позовної заяви про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. В протоколі про адміністративне правопорушення від 25.07.2018 року, відповідач поставив свій підпис під зобов`язанням сплатити борг по аліментам до 01.01.2020 року. Отже, вищезазначені дії підтверджують факт того, що він жодним чином не ухиляється від виконання своїх обов`язків, продовжує сплачувати аліменти та погашати заборгованість. Таким чином, відповідач наполягає на тому, що він жодним чином не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, однак повною мірою їх не виконує тільки тому, що сама матір дитини постійно чинить йому перешкоди у цьому. Крім того, на думку позивача, даний позов, це ще одна спроба позивача обійти отримання його згоди на виїзд дитини за кордон для постійного проживання, а тому просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Також, відповідач подав до суду відзив на позов (а.с.47-51). Представник третьої особи - Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, як органу опіки та піклування, в судове засідання не з`явилася, надіславши до суду заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с.39,125), а також надала висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносного малолітньої дитини [PERSON] (а.с.41-42). Представник третьої особи - Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи (а.с.124). Свідок позивача - [PERSON] надав суду показання про те, що являється сином [PERSON] та [PERSON] , після народження [PERSON] стосунки між батьками стали дуже напруженими, батько почав проявляти агресію, внаслідок чого вони були змушені залишити помешкання батька та проживали чотири роки у своїх знайомих. За цей час батько декілька разів відвідував їх сім`ю, хоча були випадки у 2013 та 2014 році, коли [PERSON] залишали на деякий час у батька. Також свідок надав показання про те, що коли його маті на деякий час виїжджала до Польщі на заробітки, [PERSON] залишався в дідусем та бабусею, батько не займався вихованням сина. Свідок позивача [PERSON] надав показання про те, що ще до народження у [PERSON] та [PERSON] сина [PERSON] у 2011 році, подружжя не ладило між собою, а через деякий час після народження сина [PERSON] вимушена була залишити [PERSON] та деякий час вони всією сім`єю проживали у нього в будинку в [ADDRESS] . Потім [PERSON] разом з дітьми винаймала квартиру в м. [ADDRESS] , вони продовжували спілкуватися сім`ями, йому відомо, що [PERSON] не підтримував ні свою дружину, ні дітей. Свідок відповідача - [PERSON] надав суду показання про те, що деякий час працював з [PERSON] в одній бригаді, виконуючи ремонтні роботи. Неодноразово були випадки, коли [PERSON] не міг виїхати на об`єкт, оскільки необхідно було глядіти дитини [PERSON] , всі ці події відбувалися протягом 2013-2014 років. Також свідку відомо, що [PERSON] не бачив свого сина більше 4 років. Свідок відповідача - [PERSON] також надав показання про те, що [PERSON] виконував у нього деякі роботи по обслуговуванню його нерухомості, під час роботи були випадки, коли він змушений був забирати з собою на роботу сина [PERSON] . Також свідок охарактеризував [PERSON] , як турботливого батька, який хоче виховувати свого сина, однак матір чинить у цьому перешкоди. Суд, дослідивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони по справі знаходилися у зареєстрованому шлюбі в період з 27 квітня 1996 року по 18 грудня 2015 року, про що свідчать копія рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2015 року, яке набрало законної сили 18 грудня 2015 року (а.с.9). Від даного шлюбу сторони мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Так, суду подано копію свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] (а.с.8), батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] . Правовідносини, що виникли між сторонами щодо позбавлення батьківських прав, регулюються наступними нормами закону, а саме. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Таким чином, вимоги ст. 150 СК України, свідчать про спільний обов`язок батьків виховувати дитину. Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 р. №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття та ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений ст. 164 Сімейного кодексу України. Мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; - ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; - жорстоко поводяться з дитиною; - є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, такий перелік має виключний характер. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Аналіз всіх поданих позивачем письмових доказів свідчить про те, що [PERSON] свідомо ухиляється від своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. До такого висновку суд дійшов, виходячи з наступного. Так, матеріали справи свідчать, що позивач 26 січня 2016 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.7). Сім`я [PERSON] разом з малолітньою дитиною - [PERSON] , [INFO] проживає у [ADDRESS] . Згідно акту обстеження умов проживання, складеного комісією управління - служби у справах дітей 22.08.2018 року (а.с.20), санітарний стан житла, за вказаною адресою, - задовільний, кімнати мебльовані, у дитини обладнане місце для навчання, у кімнатах комфортно, у дитини є в достатній кількості особисті речі. Вихованням та утриманням дитини займається [PERSON] . Зі слів останньої, батько дитини [PERSON] не приймає участі у вихованні дитини. Вітчим дитини, [PERSON] має намір усиновити [PERSON] . Крім того, родина планує проживати за межами України. Батько дитини, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2012 року з відповідача на користь позивача стягнуті аліменти на утримання трьох дітей: сина [PERSON] , [INFO] , доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] [INFO] у розмірі Ѕ частки заробітку відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 10). При цьому, як вбачається з розрахунків заборгованості станом на 01.04.2018 року загальна сума заборгованості по аліментам на утримання трьох дітей становить 67273,27 грн. (а.с.106), окремо на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 27866,46 грн. (а.с.106а), що свідчить про свідоме ухилення [PERSON] від встановленого рішенням суду обов`язку щодо утримання дітей. Суду подано характеристику з комунального закладу освіти «Спеціалізована школа №13» ДМР (а.с.23), згідно якої учень [PERSON] навчається у школі з першого класу, хлопчик зарекомендував себе як працелюбний, уважний учень, має добрий загальний розвиток, навчанням і вихованням якого займається матуся. Батько [PERSON] за термін навчання у школі на батьківських зборах не був і навчанням сина не цікавився. Також з січня 2018 року [PERSON] , [INFO] відвідує секцію позашкільного закладу ГО «ВММО`ОТОГАВА-ДО», його батько [PERSON] ніколи особисто не з`являвся і ніяким іншим чином дитиною не цікавився, що стверджується відповідною довідкою (а.с.22). Також, суд бере до уваги подані позивачем довідки із дошкільних закладів. Так, згідно інформації, наданої в.о. завідуючої КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №8 «Черемушки"» Новомосковської міської ради № 01-13/190 від 06.08.2018 року (а.с.13) батько дитини [PERSON] за період відвідування [PERSON] вказаного закладу з 22.10.2015 року по 20.10.2016 року жодного разу не відвідав дошкільний навчальний заклад, не приходив до дитини для спілкування, не приводив хлопчика до дошкільного закладу. Вихованням [PERSON] займалася матуся [PERSON] та [PERSON] . Згідно інформації, наданої завідуючою Дошкільного навчального закладу №2 «Ластівка"» загального розвитку Синельниківської міської ради № 23 від 27.07.2018 року (а.с.14) батько дитини [PERSON] за період відвідування [PERSON] ДНЗ №2 «Ластівка» з жовтня 2016 року по грудень 2017 року жодного разу в дошкільному закладі не з`являвся, не приймав участі у вихованні сина. Листом вих. № 1505/0/2-18 від 20.08.2018 року стверджується, що за період проживання дитини на території м.Новомосковська Дніпропетровської області [PERSON] не звертався до Новомосковської міської ради з питання визначення дати та часу зустрічей з його малолітнім сином (а.с.12). Також, за період проживання дитини на території м.Синельникове Дніпропетровської області [PERSON] не звертався до Синельниківської міської ради (органу опіки та піклування) з питання встановлення днів та годин побачень з його малолітнім сином [PERSON] , про що свідчить лист вих. № 01-1/3255 від 17.08.2018 року (а.с.17). Крім того, відповідач жодного разу не з`являвся в дитячій міській поліклініці за місцем проживання сина та ніяким іншим чином станом здоров`я дитини не цікавився (а.с.16). Показання свідків в судовому засіданні, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, доводять суду ту обставину, що майже одразу після народження [PERSON] батьки припинили спільне виховання дитини, яке було обумовлене об`єктивними обставинами: сторони остаточно припинили сімейно-шлюбні відносини. Показання цих свідків, у сукупності з іншими доказами, дають суду підстави для висновку про те, що батько малолітнього [PERSON] до укладення шлюбу позивача з [PERSON] іноді доглядав за дитиною, однак в повній мірі не виконував свої батьківські обов`язки, такі дії ним вчинялися не за його ініціативою, а задля можливості забезпечення його колишній дружині працювати. В свою чергу, як зазначалося вище, за встановлених на засіданні комісії обставин, орган опіки та піклування за місцем проживання малолітньої дитини надав до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.41-42). Питання щодо з`ясування думки малолітньої дитини про доцільність позбавлення батьківських прав судом не ставилося, оскільки останній сприймає [PERSON] своїм батьком, про що свідчать перелічені вище докази. Згідно правил, викладених у ч. 6 ст. 19 Сімейного кодексу України стосовно того, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що з моменту розірвання шлюбу між сторонами і до цього часу, всі обов`язки, визначені ст. 150 СК України, виконує позивач, відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання та утримання сина, а дитина фактично росте під опікою, моральною та матеріальною забезпеченістю матері та її чоловіка - [PERSON] . Крім того, відповідно до ч. 1 статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку в особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікую і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 СК України). Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідачем по справі суду не надано беззаперечних доказів про те, що він позбавлений можливості спілкуватися зі своєю дитиною, оскільки останньому було відомо про місце проживання дитини, про місце його навчання тощо, однак ніяких активних дій ним не було вжито аж до того часу, поки матір дитини не виявила бажання виїхати на постійне місце проживання з дитиною, та не отримавши дозволу батька звернулася до суду. Саме тому заперечення батька проти позбавлення його батьківських прав суд сприймає, як маніпулювання такими правами, направленими лише задля створення перешкод для виїзду дитини за межі України. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню, [PERSON] слід позбавити батьківських прав відносно його малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO]. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею, документально підтверджені судові витрати, а саме витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. (а.с.1). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved