Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

24.02.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, який 21.04.2016 року уточнила та просить стягнути з [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини від заробітку, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття; дозволити [PERSON] тимчасовий виїзд з неповнолітнім сином [PERSON], [INFO], за межі України, а саме до Російської Федерації у період з 01.09.2016 року по 01.09.2017 року, а також до Туреччини у період з 01.06.2016 року по 01.06.2017 року без згоди та супроводу батька [PERSON] При цьому позивач посилається на те, що рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 30.12.2014 року з відповідача стягуються аліменти на утримання сина. Однак, у зв'язку із зміною матеріального становища, та вимушеного переїзду з м. Волноваха, позивач змушена звернутися до суду із даним позовом. До судового засідання позивач [PERSON] не з'явилася, повідомлялася належним чином. До суду надано заяву представника позивача про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] до судового засідання повторно не з'явився, повідомлявся належним чином у відповідності до ст. 74 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином. Матеріали справи містять заяву представника про розгляд справи за її відсутності, у вирішенні всіх клопотань покладається на розсуд суду та при прийнятті рішення просить врахувати права дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, [INFO] народився [PERSON], актовий запис № 146, що вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Волноваського районного управління юстиції Донецької області. Батьками у свідоцтві вказані сторони по справі /а.с. 5/. Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 30.12.2014 року по справі № 221/3713/14-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі ? частки всіх видів заробітку /доходу/, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 22.12.2014 року та до повноліття дитини. Рішення набрало чинності 12.01.2015 року /а.с. 8-9/. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Положеннями ч. 2 ст. 182 СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Положенням частини 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом збільшено за рішенням суду за позовом одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Так, предметом доказування у спорі щодо зміни розміру аліментів, які підлягають стягненню за рішенням суду є зміна матеріального стану, сімейного стану, зміна стану здоров'я платника або отримувача аліментів. Позивачем на підтвердження свого матеріального становища надано наступні письмові докази: -Свідоцтво про укладення шлюбу 19.07.2014 року з [PERSON] /а.с. 7/; -Свідоцтво про народження [INFO] сина [PERSON] /а.с. 6/; -Копію трудової книжки позивача, з якої вбачається що [PERSON] 11.03.2015 року звільнена за власним бажанням у зв'язку з переміною місця проживання по ст. 38 КЗпП України /а.с. 12/; -Довідку від 04.09.2015 року № 5106004765 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення АТО та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення /а.с. 13/. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, судом встановлено, що у позивача у розумінні положень ст. 192 СК України відбулися зміни матеріального та сімейного стану, а тому наявні підстави для збільшення розміру аліментів. Суд враховує встановлений ст.7 Закону України "Про державний бюджет України на 2016 рік" , прожитковий мінімум у 2016 році на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2016 року становить 1455 гривень, з 1 травня - 1531 гривня, з 1 грудня - 1637 гривень. Тому сума аліментів на дитину сторін має узгоджуватись з вказаною сумою. Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] у частині зміни розміру аліментів підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Суд зазначає, що такий розмір стягуваних аліментів є розумним та не суперечитиме чинному законодавству, інтересам позивача, відповідача та неповнолітньої дитини. При цьому, суд зазначає, що абз. 4 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Стосовно позовних вимоги [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд позивача з неповнолітнім сином за межі України без згоди та супроводу батька, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 12.02.2015 року по справі № 221/230/15-ц задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька. Рішення набрало законної сили 23.02.2015 року /а.с. 10-11/. Вказаним рішенням встановлено, що відповідач безпідставно не надає згоди на виготовлення документів на тимчасовий виїзд його сина разом з матір'ю закордон до родичів її чоловіка - Російської Федерації, та під час літніх канікул - до Туреччини на оздоровлення дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, враховуючи необхідність періодичних виїздів позивача разом із сином за межі України, суд вважає, що вимоги позивача у цій частині підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. З урахуванням викладеного, та проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved