Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

23.03.2021 позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Задорожнюк О.Б. подав до Турківського районного суду Львівської області позовну заяву до [PERSON] , в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що він є власником будинку за адресою [ADDRESS] , в якому зареєстрований відповідач, який є онуком позивача. Відповідач не проживає в будинку з 2018 року та добровільно знятися з реєстрації відмовляється. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2021 для розгляду справи визначено суддю Турківського районного суду Львівської області Кшик О.І. Ухвалою суду від 08.04.2021 відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання позивач не з`явився, 29.04.2021 представник позивача - адвокат Задорожнюк О.Б. подала до суду заяву, в якій просить, зокрема розглядати справу без їх участі, враховуючи положення ст.280-283 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився повторно, хоча був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомив, про що свідчать матеріали справи, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які повернулися до суду без вручення відповідачу за зареєстрованою адресою місця проживання з відміткою "адресат не проживає", а також шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. Згідно п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцязнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відтак, судом дотримано вимог щодо належного повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду справи, а з урахуванням, що адресат не проживає за адресою місця проживання, що зареєстрована у встановленому законом порядку, інших відомостей щодо місця перебування чи проживання відповідача немає, то така вважається врученою. Таким чином, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений судом про розгляд вказаної справи. Відзиву відповідач не подав. Ухвалою суду від 02.06.2021 постановлено проводити заочний розгляд цивільної справи за згодою позивача. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.05.2009 власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] є позивач [PERSON] . Довідкою про склад сім`ї, виданою виконавчим комітетом Карпатської сільської ради Турківського району Львівської області від 21.10.2020 №960 та будинковою книгою доводиться, що у будинку [PERSON] ,1935 р.н., за адресою [ADDRESS] зареєстрований його внук [PERSON] , [INFO] , який фактично не проживає по місцю реєстрації. Водночас, як доводиться актом - обстеження виконавчого комітету Карпатської сільської ради Турківського району Львівської області від 21.10.2020 №159, в житловому будинку [PERSON] , 1935 р.н., онук [PERSON] , [INFO] зареєстрований в [ADDRESS] , але фактично за місцем реєстрації не проживає з 2018 по даний час. Вирішуючи питання про те, які норми матеріального права підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить з того, що спір виник щодо права користування майном, яке перебуває у приватній власності, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України. Так, право власності захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно - Перший протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності, що знайшло своє відображення у ст. 41 Конституції України. Водночас, право власності (на мирне володіння майном) не є абсолютним. Однак, будь-яке втручання в таке право може відбуватись лише у відповідності до закону та з урахуванням необхідності такого втручання в демократичному суспільстві. Конституцією України також закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України). Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом статті 383 ЦК України, статей 150,156 Житлового кодексу УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Водночас, відповідно до ч. 2 та 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відтак, суд встановив, що позивачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.05.2009 належить житловий будинок за адресою [ADDRESS] , в якому зареєстрований відповідач. Поряд з цим суд встановив, що відповідач [PERSON] є онуком позивача, який зареєстрований на проживання в будинку позивача, однак з 2018 року за місцем реєстрації не проживає. Враховуючи той факт, що відповідач відсутній понад один рік у спірному будинку, який є особистою власністю позивача, що судом беззаперечно встановлено, доказів поважності причин такої відсутності відповідачем не надано, а судом не здобуто, спільним побутом з позивачем не пов`язані, відповідач втратив інтерес до житла, в якому зареєстроване його місце проживання, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення. Відтак, позов є підставним і таким, що підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позовні вимоги позивача задоволено повністю, тому з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 908,00 грн. за подання позовної заяви.

Outcome: approved