Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

25.02.2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позов пред`явлено на підставі ст. ст. 16, 386, 391, 405 ЦК України. Ухвалою суду від 10.03.2021 року провадження по справі відкрито та призначено підготовче провадження по справі. Ухвалою суду від 17.05.2021 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просить задовольнити. Відповідач до судового засідання повторно не з`явився, повідомлявся належним чином, правом на подання відзиву на позов або будь-якої іншої заяви щодо розгляду справи не скористався. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В позовних вимогах позивач посилається на те, що позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] . З 2004 року в квартирі не проживає брат позивача - відповідач [PERSON] , який зареєстрований за вказаною адресою. Реєстрація відповідача порушує права позивача як власника майна, в зв`язку з чим [PERSON] змушена звернутись до суду. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ Як встановлено судом, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.01.1996 року /а.с.8-9/ позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 19.02.2021 року /а.с.10-11/. Згідно з Відомостями № М4-5024-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, виданими [PERSON] Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 15.10.1993 року, та [PERSON] , [INFO] , з 12.06.1996 року /а.с.6/. З Акту про не проживання від 11.01.2021 року, складеного [PERSON] та [PERSON] , підписи яких засвідчені головою ділянки №4 ЖКС "Чорноморський" Голубовською О.О., вбачається, що [PERSON] , [INFO] , в квартирі [ADDRESS] не проживає з 2004 року по теперішній час. Речей його в квартирі немає /а.с.7/. Відповідач [PERSON] є власником ізольованої двокімнатної квартири, що знаходиться в [ADDRESS] , про що суду надано копію договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 17.04.2002 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Підгірняк О.А. /а.с.25-26/. В ході судового розгляду справи судом допитано свідків [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні 17.05.2021 року суду пояснила, що є сестрою сторін по справі. Свідок підтвердила факт того, що з 2004 року відповідач за адресою: [ADDRESS] не проживає, оскільки має власне житло та не бажає здійснювати перереєстрацію на фактичне місце проживання. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 02.06.2021 року пояснила суду, що вони з позивачем є друзями з дитинства, та що брат позивача - відповідач [PERSON] з позивачем не проживає з 2004 року. Свідок підтверджує факт не проживання відповідача в спірній квартирі, оскільки у відповідача є своє житло, а він був лише зареєстрованим. Речей відповідача в квартирі позивача немає, випадків суперечок між сестрою та братом не траплялося, як і здійснення перешкод відповідачу в проживанні в спірній квартирі також не було. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Суд зазначає, що спірні правовідносини регламентуються положеннями ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ В ході судового розгляду справи встановлено, що позивач є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в якій на теперішній час також зареєстрований брат позивача - відповідач [PERSON] , який за вказаною адресою з 2004 року не проживає, що підтверджується наданим Актом про непроживання та поясненнями свідків, допитаних в судовому засіданні. Матеріали справи не містять доказів, які були б відхилені судом. Оскільки, факт реєстрації відповідача призводить до порушення прав позивача як власника майна, то суд приходить до висновку, що права, свободи та інтереси позивача порушені, що призвело до правомірного звернення позивача до суду за захистом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Outcome: approved