overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

26.06.2017 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], про визнання такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Посилаючись на те, що їй на праві власності належить будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу будинку від 22.02.2017 року, який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Після придбання вказаного будинку, їй стало відомо, що в ньому зареєстрована відповідачка.. З 28.02.2017 року відповідачка у вказаному будинку не проживає, виїхала без зняття з реєстрації. У зв"язку з тим, що вона порушує права позивача, просе визнати її такою, що втратила право користування вказаним будинком. Позивач в судове засідання не з"явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, на позові наполягає. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила. За письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. У відповідності до вимог частини 2 статті 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд вважає можливим розгляд справи у відсутності сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, договор купівлі-продажу будинку від 22.02.2017 року, згідно якого позивач є власником будинку [ADDRESS] (а.с.6-7), акт про не проживання відповідачки за цією адресою з 22.07.2017 року (а.с. 8) , вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення першкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.ст.386, 391 ЦК України, власник має право звертатися з до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі викладеного, враховуючи той факт, що відповідач [PERSON] з 22.02.2017 року не користуються житлом - будинком [ADDRESS], який належить на праві приватної власності позивачу а також не користуються до теперішнього часу, власних речей там не зберігає, обовязки по утриманню житла не здійснює, суд вважає, що відповідача слід визнати такою, що втратила право користування вказаним житлом. Рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, є підставою для зняття цих осіб з реєстрації.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

26.06.2017 року ТМО «Психіатрія» у місті Києві звернулося в суд із заявою про госпіталізацію [PERSON], [INFO], до психіатричного закладу. (а.с.1). Заяву мотивує тим, що: - «До ТМО «ПСИХІАТРІЯ» у м. Києві 23.06.2017 року о 16.20 була госпіталізована [PERSON], у відділення № 24 ТМО «ПСИХІАТРІЯ» у місті Києві за наполяганням на госпіталізації в стаціонар її опікуна, [PERSON], [INFO], який мешкає за адресою [ADDRESS] Згідно рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12.11.2007 року [PERSON], визнана недієздатною (Справа № 2-о-104/07), з 14.11.2011 року опікуном призначений племінник, [PERSON], (розпорядження № 2-о-51/1 1). [PERSON], 1951 р.н. страждає на тяжкий психічний розлад у формі: "Шизофренія, параноїдна форма, безперервний перебіг. Виражений апатико- дисоциативний дефект. Галюцинаторно-параноїдний синдром". 26.06.2017 року хвора [PERSON], була оглянута комісією лікарів-психіатрів у складі - заст. директора ТМО «ПСИХІАТРІЯ» [PERSON], в.о. зав. відділення [PERSON], лікаря [PERSON] з метою доцільності лікування недієздатної хворої [PERSON]. Комісія встановила, що хвора потребує лікування в умовах психіатричного стаціонару за медичними показниками. Висновок комісії: У зв'язку з загостренням психічного захворювання та погіршенням стану: (відмовляється від їжі, ліків та гігієнічних процедур, вночі не спить, кричить, неадекватна у поведінка) [PERSON], потребує надання психіатричної допомоги в умовах стаціонару. Відповідно до статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна та за рішенням лікаря-психіатра. При госпіталізації опікун хворої, [PERSON], надав згоду на госпіталізацію своєї підопічної [PERSON] (копія інформованої згоди додається). Однак , згідно рішення Конституційного суду України від 01.06.2016 року у справі № 1- 1 /2016, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є не конституційним), положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 року № 1489-ІІІ з наступними змінами у взаємозв'язку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. Також згідно зазначеного рішення Конституційним судом України рекомендовано Верховній Раді України невідкладно привести положення законодавства України у сфері надання психіатричної допомоги у відповідність до цього рішення. Крім того, відповідно до частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний суд України», Конституційний суд України вказав такий порядок виконання цього рішення: до моменту законодавчого врегулювання питання забезпечення судового контролю за госпіталізацією до психіатричного закладу недієздатної особи на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра така госпіталізація можлива лише за рішенням суду. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

26.06.2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, укладеного між нею та відповідачем, зареєстрованого 22.11.2011 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Балаклійського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 263. Обґрунтовуючи позовні вимоги вказала, що від шлюбу з відповідачем вони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Через різні характери, відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на життя, гарної родини вони не створили. Позивач втратила почуття любові до відповідача. Шлюб має формальний характер. Примирення та збереження шлюбу позивач вважає неможливими і такими, що суперечать її інтересам. Позивач у судове засідання не з'явилася. Надала заяву, у якій наполягає на розірванні шлюбу, просить розглянути справу за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище "[PERSON]". Відповідач у судове засідання не з'явився. Про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Про причину неявки суду не повідомив, відзиву на позов, клопотання про примирення від нього на адресу суду не надходило. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному слуханні справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить висновку про задоволення позову з таких підстав. Згідно ст. 51 Конституції України, ст. 24 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER], виданого 22.11.2011 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстровано 22.11.2011 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Балаклійського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 263. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 06.12.2011 року Андріївською селищною радою Балаклійського району Харківської області. Через різні характери, відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на життя, гарної родини сторони не створили. Позивач втратила почуття любові до відповідача. Шлюб має формальний характер. З'ясувавши фактичні взаємини сторін, причини та обставини розірвання шлюбу, суд вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, який не бажає цього, у зв'язку з чим шлюб підлягає розірванню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

26.06.2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. Позов мотивує тим, що 24.06.2008 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який був зареєстрований в Опаківській сільській раді Дрогобицького району Львівської області, актовий запис № 05. У шлюбі в них народилося двоє дітей: син - [PERSON], [INFO] та син - [PERSON], [INFO]. Вказує, що на даний час їхні стосунки погіршились, внаслідок чого у них постійно виникають сварки та непорозуміння. Відповідач зловживає алкогольними напоями, принижує та ображає її. На даний час вона прийшла до висновку, що їхній шлюб існує лише формально і зберегти його неможливо, вони не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства. Просить суд постановити рішення, яким розірвати їхній шлюб, своє прізвище просить залишити без змін. 26.06.2018 року суддею направлено запит щодо доступу до персональних даних в АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідача - [PERSON], відповідь на який судом отримано 13.07.2018 року. 02.07.2018 року провадження в зазначеній справі відкрито. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просить їх задоволити. Додатково вказала, що має намір створити сімю з іншим чоловіком. Відповідач в судовому засіданні позов визнав та не заперечив щодо розірвання їхнього шлюбу. Наслідки визнання позову відповідачу роз'яснені і зрозумілі. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює судове рішення про задоволення позову. Підстав для неприйняття визнання позову відповідачем судом не встановлено, оскільки сім'я сторін по справі припинила своє існування, збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, внаслідок чого їхній шлюб слід розірвати, залишивши після розірвання шлюбу прізвище позивачки без змін. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір" з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені нею та документально підтверджені судові витрати, зокрема, по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

26.07.2016 [PERSON] звернулася до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. Позивач звернулася до суду з позовом посилаючись на те, що відповідач є батьком її повнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Між сторонами не було досягнуто згоди стосовно порядку та розмірів сплати аліментів. Тому, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно до часу закінчення дитиною навчання. У судове засідання позивач та відповідач не з'явились, надали суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги позивач підтримала в повному обсязі, відповідач визнав повністю та не заперечував проти їх задоволення. Суд дослідивши матеріали справи доходить висновку, що позов підлягяє задоволенню з огляду на наступне. Матеріалами справи встановлено, що позивач та відповідач є батьками повнолітньої дитини [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КИ №436018, видане 13.05.1997 відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Павлоградської міської Ради народних депутатів Дніпропетровської області, про що складено відповідний актовий запис за № 372, батько дитини - [PERSON] . Згідно із довідкою ДВНЗ "Національний гірничий університет" [PERSON] навчається на 1 курсі фінансово-економічного факультету з 01.09.2016 по 30.06.2019 згідно із наказом №1356-л від 07.08.2016. Відповідно до ст. 198 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Згоди щодо надання матеріальної допомоги на утримання дитини в досудовому порядку сторони не дійшли. Відповідач працює, інших утриманців не має, стягнень за виконавчим документом з нього не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до двадцяти трьох років, за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 551,20 грн (п'ятсот п'ятдесят одна гривня 20 копійок).

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

26.07.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], у якому просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходів) щомісячно з дня подачі заяви до досягнення найстаршою дитиною повноліття, але не менш, ніж 30% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку. У судовому засіданні позивач, та іі представник адвокат [PERSON], підтримали позов, просили стягнути з відповідача аліменти на утримання доньок. Відповідач позов визнав. Розглянувши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та підлягаючим задоволенню з наступних підстав : Сторони мають доньок [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про їх народження (а.с.4,5). Доньки проживають разом з позивачем, що підтверджено довідкою голови правління ОСББ «Добродій» та не спростовується відповідачем. (а.с.6,7). Згідно ст.180 СК України батьки зобов"язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України судом враховуються обставини при визначенні розміру аліментів. При цьому мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи матеріальний стан сторін, наявність роботи у відповідача, суд вважає можливим стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходів) щомісячно з дня подачі заяви до досягнення найстаршою дитиною повноліття, але не менш, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України - аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред"явлення позову. Позивач звернулася до суду з заявою про стягнення аліментів 26.07.2016р., тому суд вважає можливим стягнути аліменти з даної дати.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

26.07.2018 року до АТ КБ "ПриватБанк" звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору у розмірі 18058,24 гривень. Позов обґрунтовує тим, що 21.09.2016 року сторони уклали кредитний договір №б/н., в результаті якого, відповідач отримав кредит у розмірі 18826,52 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов'язана здійснювати погашення заборгованості, однак, не надав своєчасно позивачу кошти для погашення заборгованості, в результаті чого у нього виникла заборгованість станом на 17.06.2018 року у розмірі 18058,24 гривень, з яких: 11047,09 грн.- заборгованість за кредитом, 2381,89 грн.-заборгованість по процентам за користування кредитом, 3235,04 грн.- заборгованість за пенею та комісією, 1094,22грн.- штраф відповідно до п.2.2. Генеральної угоди. Відповідача було повідомлено про суму заборгованості, однак він її не погасив. Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 04.09.2018 року відкрито провадження по даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) в судове засідання сторін. Крім того, відповідачу у справі було надано п'ятнадцятиденний строк, який обчислюється з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подачі відзиву на позовну заяву. Враховуючи те, що відповідачем [PERSON]. у встановлений законом строк відзиву до суду не подано, суд вважає за можливе вирішити спір за наявними матеріалами справи. Дослідивши докази по справі, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги, виходячи із наступного. Сторони 21.09.2016 року уклали кредитний договір б/н., згідно якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 18826,52 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 24% відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач був ознайомлений з тарифами та умовами кредитування, однак, платежі з погашення не здійснював. Згідно розрахунку заборгованості за кредитом, у відповідача виникла заборгованість у розмірі 18058,24гривень. Згідно ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Однак відповідач даного обов'язку не виконав. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.ст. 1049, 1054 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредитору надані грошові кошти. Оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. З відповідача у відповідності до ст. 141 ЦПК України, слід стягнути судовий збір у розмірі 1762.00 гривень в користь позивача.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

26.07.2018\~року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу(а.с.3). Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав повністю, не заперчує проти заочного розгляду справи, про що суду надав відповідну заяву (а.с. 14). Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 21), в судове засідання не прибула, про причини неявки суд не повідомила. Ухвалою суду від 20.09.2018 прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи. На підставі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 27.09.2008 відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції Донецької області, відповідний актовий запис №164 (а.с.8). Від сумісного життя сторони дітей не мають. У вересні 2013 року сторони припинили шлюбні відносини з причин різних поглядів на життя, нерозуміння один одного. Сторони не підтримують шлюбні відносини, однією сім"єю не мешкають, втрачено почуття любові та поваги одне до одного. Майнового спору сторони не мають. Відповідно до ст. 104, 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Вивчивши матеріали справи, суд вважає збереження сім'ї сторін неможливим, позов законним, обгрунтованим, та таким, що підлягає задоволенню у зв'язку з тим, що сторони не підтримують шлюбні відносини, на примирення не згодні, позивач наполягає на розірванні шлюбу. Крім того, відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв"язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

26.08.2014 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], просила ухвалити рішення про стягнення з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення від дня пред'явлення позову і до повноліття [PERSON], тобто до [INFO] та 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця до повноліття [PERSON], тобто до [INFO]. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона проживала з відповідачем у зареєстованому шлюбі, який рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 23.11.2012 року було розірвано. Від спільного сумісного проживання народилися діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей відповідач не надає, тому вона змушена звертатися до суду. Відповідач працює штабелювальником нижнього складу ст. Радулино ДП "Баранівського ЛМГ". В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, подала до суду заяву від 29.09.2014 року, якою підтримала позовні вимоги, просила розглянути справу без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву від 29.09.2014 року, якою визнав позовні вимоги, просив розглянути справу без його участі. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 23.11.2012 року було розірвано (а.с. 8). У свідоцтвах про народження [PERSON], [INFO] (а.с. 5) та [PERSON], [INFO] (а.с. 4) батьком вказаний відповідач по справі, який не оспорював та не заперечував своє батьківство. Діти фактично на даний час перебувають на утриманні позивача. Відповідач не виконує обов'язків по утриманню своїх дітей, які встановлені ст. 180 Сімейного кодексу України, маючи можливість належним чином їх виконувати, так як він знаходиться у працездатному віці, має можливість працювати та отримувати відповідну заробітну плату. Вказані обставини у своїй сукупності дають підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved