Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

20.10.2020 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява (а.с.1-8), а 28.10.2020 року - уточнена позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Лиманської міської ради, про визнання місця проживання дітей та звільнення від сплати аліментів. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що з 14.09.2012 року він та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 27.02.2019 року. Від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З відповідачем позивач спільно мешкав за адресою: [ADDRESS] , до червня 2018 року. Після розлучення з травня 2019 року відповідач почала приїжджати до місця проживання позивача та вчиняти сварки, словесно його ображати, висловлюватися на адресу Позивача нецензурною лайкою, принижувати, погрожувати йому фізичною розправою, навіть, вбивством в телефонній розмові, вчиняти бійки, штовхатися, давати ляпаси, стусанів, наносити побої, кидати в нього різноманітні предмети. Діти мешкали з позивачем до березня 2019 року, але потім відповідач забрала їх до себе за місцем мешкання її батьків. Після цього відповідач багаторазово вчиняла домашнє насильство щодо колишнього чоловіка. В багатьох випадках насильницькі дії відбувались в присутності спільних малолітніх дітей. Такі дії відповідача завдають моральних та психологічних страждань дітям. В результаті зазначених дій кривдниці позивач та його батько, неодноразово викликали поліцію, що фіксувала вказані обставини. На заяви позивача протягом 2019 року до поліції відносно відповідача складено десять протоколів про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП, які були розглянуті Краснолиманським міським судом Донецької області та постановами суду від 16.12.2019 року по справі 236/4975/19 та від 28.02.2020 року по справі № 236/803/20 відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАП. Окрім цього, 28.11.2019 року відносно відповідача був винесений терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА № 057237, відповідно до якого до відповідача були застосовані заходи термінового заборонного припису у вигляді заборони на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи строком на 10 діб. Також Краснолиманським міським судом Донецької області винесено по справі №236/2950/20 від 24.09.2020 року обмежувальний припис стосовно відповідача строком на шість місяців (копія додається). Позивач вважає, що в інтересах дітей проживати разом з ним. Наразі у дітей сформовані сталі соціальні зв`язки з однолітками, Позивач може забезпечити навчання дітей без зміни навчального закладу, може відвозити дітей до школи та дитячого садка, щоб це негативно не вплинуло на дітей. Він в змозі повністю забезпечувати матеріальні та інші потреби дітей, офіційно працює. Вважає, що суд повинен врахувати ці обставини та визначити місце проживання дітей з ним. Також визначальним, вважає те, що особа батька дітей - [PERSON] характеризується позитивно, офіційно працює в Лиманському УСЗН, алкоголю не вживає, приймає активну участь у життєдіяльності мікрорайону. Мешкає за адресою: [ADDRESS] , яка згідно акту побутових умов має ігрову зону для дітей, місця для навчання та відпочинку, проведена лінія інтернет, є столи для занять, комп`ютер, іграшки. У дворі зроблений ігровий майданчик з пісочницею та гіркою. Вказаний будинок належить на праві власності матері позивача. Позивач відводить дітей до дитячого садка та школи. Також позивач має у приватній власності майно та отримує постійний дохід, на обліку у нарколога чи психіатра не перебуває. Згідно висновку виконавчого комітету Лиманської міської ради №21 від 12.07.2019 року виконавчий комітет вважає за можливе місце проживання дітей спільно з батьком. Також, з позивача стягуються аліменти на утримання дітей. Відповідно до довідки розрахунку заборгованості зі сплати аліментів на трьох дітей не має. Враховуючи викладене позивач просив суд визначити місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] , [INFO] . Звільнити позивача від сплати аліментів на користь відповідача, які стягнуті згідно судового наказу, виданого Краснолиманським міським судом Донецької області від 11.10.2018 року (справа 236/3371/18). Просив стягнути з відповідача судові витрати в повному обсязі (а.с.95-102). Ухвалою судді Краснолиманського міського суду Донецької області від 02.11.2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено до підготовчого засідання (а.с.104-105). Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Ухвалою суду від 14.12.2020 року було задоволено клопотання позивача, призначено судово-психологічну експертизу, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (а.с. 166-169). В підготовчому судовому засіданні 11.03.2021 року позивач відмовився від проведення експертизи у зв`язку із неможливістю сплатити її вартість, ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження (а.с.224-225). В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги, надав пояснення, які відповідають змісту позовної заяви. Додатково пояснив, що не має наміру обмежувати спілкування дітей з матір`ю, чи іншими родичами, проте зважаючи на психічний стан колишньої дружини, який призводить до агресивних дій з її боку, вважає за доцільне визначити місце мешкання дітей разом з ним. Зазначив, що може забезпечити всі потребі дітей, регулярно забирає дітей до себе на вихідні. Представник позивача просив суд звернути увагу на те, що: відповідач є психічно не урівноваженою особою, неодноразово перебувала на лікуванні в стаціонарних психіатричних лікувальних закладах протягом 3 місяців загалом; зі слів самої відповідача вона перебуває в станах істерики, під час яких вона не контролює свою поведінку, веде себе імпульсивно, агресивно, кричить, вчиняє бійки, залишає дітей наодинці; початок сварок та істерик здебільшого відбувається в присутності та на очах неповнолітніх дітей, що не може не чинити вплив на їх психіку; під час перебування дітей з відповідачем були факти травмування дітей; наявні факти залишення дітей в будинку без догляду, коли сама відповідач уходила в інші місця; в судовому засіданні було встановлено, що був факт передачі дітей під нагляд чужим особам; відповідач неодноразово притягалась до адміністративної відповідальності, стосовно неї діє обмежувальний припис; відносно відповідача 10.03.2021 Краснолиманським міським судом по справі №236/4126/20 винесено вирок, яким її засуджено за ст.125 ч.І КК України до 80 годин громадських робіт за нанесення тілесних ушкоджень позивачу. Враховуючи те, що [PERSON] характеризується позитивно, офіційно працює в Лиманському УСЗН, алкоголю не вживає, приймає активну участь у життєдіяльності мікрорайону, має у приватній власності майно та отримує постійний дохід, на обліку у нарколога чи психіатра не перебуває, згідно висновку виконаного комітету Лиманської міської ради №21 від 12.07.2019 року виконавчий комітет вважає за можливе місце проживання дітей спільно з батьком, представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач відзиву на позов до суду не надала, в судовому засіданні заперечувала проти його задоволення. Суду пояснила, що любить дітей, піклується про них. Мешкає разом з батьками, проте мати відповідача хворіє, тому відповідач не має можливості працювати, оскільки їй потрібно відводити та забирати дітей зі школи та дитячого садочку. Підтвердила, що має психічне захворювання, яке стало проявлятися в неї після розлучення та виражається у неможливості себе контролювати під час стресових ситуацій. Через це в неї з позивачем нерідко виникали сварки, які супроводжувалися її істериками. На теперішній час відповідач проходить амбулаторне лікування, отримує уколи, потребує стаціонарного лікування раз на півроку - рік. Підтвердила, що середній син потребує допомоги логопеда, до карантину відповідач возила сина до м. Лиман, проте на час карантину вирішила відвідування логопеда тимчасово припинити. Зазначила, що хоча і мали місце випадки, коли вона залишала середнього сина одного вдома вночі, а також тимчасово передавала старшу доньку під нагляд малознайомому чоловіку, вона надає дітям належний догляд окрім того часу, коли перебувала на стаціонарному лікуванні. На стаціонарному лікуванні в психіатричній лікарні перебувала двічі. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Стаття 51 Конституції України закріплює рівність прав і обов`язків подружжя у шлюбі та сім`ї та однакову охорону державою як материнства, так і батьківства в цілях забезпечення охорони сім`ї та дитинства, що знайшло свій розвиток у ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", яка передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком є забезпечення інтересів своєї дитини. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у ході судового розгляду, з 14.09.2012 року по 27.02.2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі(а. с. 23-24), від якого вони мають спільних дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.20-22). Діти зареєстровані за місцем мешкання позивача за адресою: [ADDRESS] (а.с.67). Фактично мешкають разом з відповідачем за адресою: [ADDRESS] (а.с. 94). Відповідно до судового наказу від 11.10.2018 року (а.с. 63) позивач сплачує на користь відповідача аліменти на утримання їх спільних дітей у розмірі Ѕ заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 28.09.2018 року та до досягнення дітьми повноліття (а.с. 63-66, 70). З 2019 року відповідач багаторазово вчиняла сварки з відповідачем, під час яких вчиняла протиправні дії щодо позивача, у зв`язку з чим позивач звертався до правоохоронних органів (а.с.37-61). В судовому засіданні було оглянуто відеозапис (а.с.78), на якому зафіксовано одну з таких сварок, під час якої відповідач поводилася вкрай агресивно, висловлювалася на адресу колишнього чоловіка нецензурною лайкою. Відповідач підтвердила, що саме вона зображена на відеозаписі, проте обставини тієї сварки не пам`ятає. Відповідно до інформації, наданої КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ», з 21.08.2020 року по 30.10.2020 року [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у вказаній лікарні (а.с.143). Крім того, згідно з вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 10.03.2021 року (а.с.237-241) відповідача притягнуто до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України за легке тілесне ушкодження спричинене [PERSON] . Призначено покарання у виді громадських робіт та застосовано до [PERSON] (як до особи, яка вчинила правопорушення у стані обмеженої осудності) примусовий захід медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку (за місцем її проживання). Позивач позитивно характеризується за місцем мешкання (а.с. 33, 35) та роботи (а.с.34), не зловживає алкогольними напоями, має всі необхідні побутові умови для мешкання дітей (а.с. 36), має постійний дохід (а.с.70), має у власності нерухоме майно (а.с.). Згідно з висновком Виконавчого комітету Лиманської міської ради від 12.07.2019 року № 21, орган опіки та піклування вважає можливим мешкання малолітніх дітей спільно разом з батьком (а.с. 25-27). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомив, що є батьком позивача. Пояснив, що після розлучення, [PERSON] забрала дітей до будинку своїх батьків, де вони мешкають на теперішній час. Неодноразово був свідком неадекватної поведінки відповідачки, яка сварилася на [PERSON] , а також на самого свідка та його дружину, нецензурними висловлюваннями, висловлювала погрози, вчиняла бійки, завдавала тілесні ушкодження позивачу. Також був свідком того, як відповідачка залишила сплячого сина [PERSON] одного вдома за адресою [ADDRESS] , та пішла у невідомому напрямку, після чого зателефонувала з невідомого номера та повідомила, що пішла. Зазначив, що середній син позивача не вимовляє багато звуків та потребує допомоги логопеда, оскільки наступного року вій йде до школи. За час мешкання з матір`ю декілька раз мав вивих руки та один раз - перелом. Старша донька позивача погано читає. Діти на мати не скаржаться. Свідок [PERSON] суду повідомив, що є сусідом позивача та декілька разів був свідком того, як відповідач приїжджала пізно ввечері, вночі та вчиняла сварки з позивачем, била ногами та камінням у двері, сварилася нецензурною лайкою. Одного разу приїхала разом з сином, вчиняла такі дії при дитині, перелізла через паркан та розбила вікно у будинку позивача. Під час таких сварок відповідач поводила себе неадекватно, позивач зазвичай поводився стримано. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За принципом ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. При цьому під забороною розлучення дитини з своєю матір`ю в контексті Декларація прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст.29 ЦК). Разом з тим, спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні є Закон України від 11.12.2003р. №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон №1382-IV). Статтею 6 даного закону передбачено обов`язкову реєстрацію місця проживання особи. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції (ч.10 ст.6 Закону №1382-IV), відомості про таке житло заносяться до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. У статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю(договором)між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу. Місце проживання дитини, яка недосягла десяти років, визначається за згодою батьків (ст. 160 Сімейного кодексу України). З пояснень сторін та досліджених доказів судом встановлено, що мати дитини страждає на психічну хворобу, що призводить до періодичних випадків її аморальної поведінки, не завжди може контролювати свою поведінку, потребує амбулаторного та періодичного стаціонарного лікування. За таких обставини, на думку суду, мешкання дітей разом із матір`ю унеможливлює забезпечення нормального морального середовища для дітей, а також свідчить про можливу загрозу безпеці дітей, оскільки в судовому засіданні встановлені та не заперечуються відповідачем випадки залишення малолітніх дітей без нагляду як в будинку, так і на вулиці, або під наглядом малознайомої людини. Водночас судом не встановлено жодних обставин, які б могли свідчити про неможливість мешкання дітей разом з батьком. Суд вважає, що визначальне значення при вирішенні даного спору щодо місця проживання дитини мають інтереси самих дітей. Оцінюючи досліджені у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, з точки зору повноти, належності, допустимості та достовірності, з врахуванням усіх обставин справи, суд приходить до висновку, про доцільність задоволення позовних вимог та визначення місця проживання дітей з їх батьком. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Системний аналіз зазначених норм Сімейного кодексу України дає підстави для висновку, що у разі зміни місця проживання дитини, коли дитина стає проживати із одним із батьків, з якого стягувалися аліменти на користь другого з батьків, то в даному випадку платник аліментів має право на звільнення від обов`язку сплати аліментів на утримання дитини. А отже, враховуючи визначення місця мешкання дітей разом з позивачем, позовна вимога про звільнення [PERSON] від сплати аліментів підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею витрати по сплаті судового збору в сумі 1 681,60 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved