Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-18 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до Миронівського районного суду Київської області із вказаним позовом до [PERSON], [PERSON] (далі відповідачі, кожен окремо відповідач) мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Миронівської міської ради Київської області 13 березня 2001 року, [PERSON] та [PERSON] є власниками житлового будинку, розташованого за адресою: м. Миронівка, пров. Деркача, 3. Починаючи з 2004 року вказаний будинок перебуває у постійному володінні та користуванні позивача, тобто вказаним будинком позивач відкрито, постійно користується, володіє та утримує його більше 12 років. Ніхто інший протягом цього часу не користувався будинком, та не здійснював його утримання. Син позивача, відповідач у справі [PERSON], з 2001 року по даний час проживає в м. Києві, про що свідчить відмітка в його паспорті, спірний будинок не утримує. З 2004 року [PERSON] тяжко хворіла та проживала разом із своїм сином [PERSON] в м. Корсунь-Шевченківський Черкаської області. Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого виконкомом Сидорівської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області від 7 травня 2007 року серії 1-СР № 067564, 5 травня 2007 року [PERSON] померла (актовий запис № 14). [PERSON] на випадок своєї смерті 22 червня 2000 року склала заповіт, посвідчений секретарем Сидорівської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, про що у відповідному реєстрі внесено запис під № 101. Син спадкодавці [PERSON] прийняв спадщину за вказаним заповітом, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 555, зареєстрована в реєстрі за №2-2221. Однак, з часу прийняття спадщини [PERSON], у вказаному будинку не проживав його утриманням не займався. Весь час будинком користується позивач по справі, підтримує будинок в належному стані, несе витрати по утриманню будинку. З огляду на вказані обставини позивач просить визнати за нею право власності на будинок у м. Миронівка, пров. Деркача, 3, в порядку набуття права власності за набувальною давністю. У судове засідання позивач не зявилася, подала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність. Згідно поданої заяви позивач позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] подав до суду нотаріально посвідчену письмову заяву, за змістом якої він повністю визнав позовні вимоги [PERSON] та підтвердив, що вона з 2004 року безперервно відкрито володіє житловим будинком №3 по вул. Деркача в м. Миронівці, Київської області. Наслідки визнання позову передбачені ст. 174 ЦПК України відповідачу зрозуміло. Відповідач [PERSON] подав до суду нотаріально посвідчену письмову заяву, за змістом якої він повністю визнав позовні вимоги [PERSON] та підтвердив, що вона з 2004 року безперервно відкрито володіє житловим будинком №3 по вул. Деркача в м. Миронівці, Київської області. Наслідки визнання позову, передбачені ст. 174 ЦПК України, відповідачу зрозуміло. За таких умов суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи із такого. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Миронівської міської ради Київської області 13 березня 2001 року, [PERSON] та [PERSON] є власниками житлового будинку, розташованого за адресою: м. Миронівка, пров. Деркача, 3 (а.с. 8). Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Оскільки у вказаному свідоцтві не визначено частка власності ні [PERSON], ні [PERSON], то такий будинок є їх спільною сумісною власністю. Судом встановлено, що будинок під номером 3, розташований по пров. Деркача в м. Миронівка, Миронівського району, Київської області, був побудований у 1994 році на земельній ділянці, призначеній для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд. Будинок має затверджений КП КОР Білоцерківським МБТІ технічний паспорт, в якому не відображено, що будинок відноситься до категорії самовільних, право власності на будинок посвідчено свідоцтвом від 13 березня 2001 року (а.с. 9-10). Починаючи з 2004 року вказаний будинок перебуває у постійному володінні та користуванні позивача, тобто вказаним будинком позивач відкрито, постійно користується, володіє та утримує його більше 12 років. Ніхто інший протягом цього часу не користувався будинком, та не здійснював його утримання. Факт відкритого, безпосереднього володіння вищезазначеним житловим будинком протягом більш, ніж 10 років, підтверджується письмовими поясненням відповідачів, викладеними у їх заявах (а.с. 28-31). Син позивача, відповідач у справі [PERSON]С, з 2001 року по даний час проживає в м. Києві, про що свідчить відмітка в його паспорті, спірний будинок не утримував (а.с. 11). З 2004 року [PERSON] тяжко хворіла та проживала разом із своїм сином [PERSON] в м. Корсунь-Шевченківський Черкаської області. Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого виконавчим комітетом Сидорівської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області від 7 травня 2007 серії 1-СР № 067564, 5 травня 2007 року [PERSON] померла (актовий запис №14) (а.с. 12). [PERSON] на випадок своєї смерті 22 червня 2000 року склала заповіт, посвідчений секретарем Сидорівської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, про що у відповідному реєстрі внесено запис під №101 (а.с. 14). Син спадкодавиці [PERSON] прийняв спадщину за вказаним заповітом, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 555, зареєстрована в реєстрі за №2-2221 (а.с. 32-51), та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 5 грудня 2007 року спадкова справа № 555, зареєстровано в реєстрі за № 2-2221 (а.с. 13). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. (ч. 3 ст. 1223 ЦК України). Однак з часу прийняття спадщини [PERSON] у вказаному будинку не проживав його утриманням не займався. Весь час будинком користується позивач по справі, підтримує будинок в належному стані, несе витрати по утриманню будинку, про що власне вказує сам відповідач [PERSON] у своїй письмовій заяві. Таким чином на час звернення до суду позивач законним власником названого майна не являється хоча продовжує відкрито ним користуватися та володіти більше 10 років. Отже у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 2004 року відкрито та безперервно володіє вказаним будинком, несе витрати по його утриманню, доглядає за будинком. Однак у інший спосіб аніж шляхом звернення до суду, позивач позбавлена права здійснити реєстрацію належного їй майна, позбавлена можливості здійснити будь-які дії щодо набуття права власності на вказане майно. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються ст.ст. 344, 368, 1216, 1218, 1223 ЦК України, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Згідно з вимогами ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлене цим Кодексом. Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України поширюються також на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Вказану позицію також висловлено в Ухвалі колегії судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20.02.2008 року, згідно якої: "-відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. При цьому п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 1 січня 2011 року". Згідно ч. 4 ст. 344 ЦК право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У судовому засіданні встановлено, що позивач по справі з часу набуття права власності фактично відкрито та безперервно володіла вказаним будинком, проживала в даному будинку, самостійно здійснювала його утримання. Протягом строку володіння треті особи не заявляли своїх прав на домоволодіння чи на його частину. Згідно з вимогами ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач по справі добросовісно, відкрито та безперервно володіє нерухомим майном, а саме: будинком, що знаходиться за адресою: Київська обл., Миронівський р-н, м. Миронівка, пров. Деркача, 3, протягом терміну передбаченого законом для можливості застосування положень ст. 344 ЦК України є всі підстави для набуття позивачем права власності на вказане майно за набувальною давністю. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 58, 59 та 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За таких обставин, суд вважає, що позивач довела належними та допустимими доказами порушення відповідачами її права, тому таке порушене право підлягає судовому захисту у спосіб визначений законом. На підставі викладеного,

Outcome: approved