Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

16 жовтня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 28 жовтня 2013 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики за умовами якого вона передала у власність відповідача грошові кошти у розмірі 61 387,50 грн., які є еквівалентом суми 7 500,00 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути суму позики не пізніше 28 жовтня 2015 року. У зазначений термін відповідач свого обов'язку за договором позики не виконав. З наведених підстав позивач просить стягнути з відповідача суму основного зобов'язання у розмірі 61 387,50 грн., на підставі ст. 625 ЦК України три проценти річних за період з 29.10.2015 р. по 06.07.2018 р. у розмірі 4 949,68 грн. та інфляційні збитки з листопада 2015 року по квітень 2018 року у розмірі 22 498,52 грн., а також на підставі ст. 1048 К України проценти за користування позикою у розмірі облікової ставки НБУ за період з 29.10.2013 по 06.07.2018 р. в розмірі 46 710,52 грн. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.11.2017 відкрито провадження у даній справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.07.2018 р. визначений подальший розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Частиною першої статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку дж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір укладається у письмовій формі відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України. Частиною першою ст. 1049 ЦК України передбачено обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Судом встановлено, що 28.10.2013 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики за умовами якого позивач передала у власність відповідача грошові кошти у розмірі 61 387,50 грн., які є еквівалентом суми 7 500,00 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути суму позики не пізніше 28 жовтня 2015 року. На час розгляду справи відповідач прострочив виконання за вказаним договором позики, грошові кошти позивачу у встановлений строк не повернув. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача процентів ґрунтується на положеннях цивільного законодавства. У зазначений термін відповідач свого обов'язку за договором позики не виконав. З наведених підстав позивач просить стягнути з відповідача суму основного зобов'язання у розмірі 61 387,50 грн., на підставі ст. 1048 ЦК України проценти за користування позикою у розмірі облікової ставки НБУ за період з 29.10.2013 по 06.07.2018 р. в розмірі 46 710,52 грн., на підставі ст. 625 ЦК України три проценти річних за період з 29.10.2015 р. по 06.07.2018 р. у розмірі 4 949,68 грн. та інфляційні збитки з листопада 2015 року по квітень 2018 року у розмірі 22 498,52 грн.. Підстави сумніватися у правильності представленого розрахунку основного боргу, процентів за користування позикою, трьох процентів річних та інфляційних збитків у суду відсутні, розрахунок є детально аргументованим, повно відображає порядок її нарахування, з боку відповідача не спростований. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача належить стягнути суму основного зобов'язання в розмірі 61 387,50 грн., проценти за договором позики від 28.10.2013 р. за період з 29.10.2013 р. по 06.07.2018 р. в розмірі 46 710,52 грн., і відповідно в цій частині позовні вимоги належать задовольнити. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних ґрунтується на положеннях цивільного законодавства України. Враховуючи представлений позивачем розрахунок, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача у порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягає стягненню три проценти річних за період з 29.10.2015 р. по 06.07.2018 р. у розмірі 4 949,68 грн. та інфляційні збитки за період з 29.10.2015 р. по 06.07.2018 р. у розмірі 22 498,52 грн., відповідно позовні вимоги в частині стягнення трьох процентів річних належить задовольнити. Ст. 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, враховуючи те, що відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов'язання за договором позики від 28.10.2013 р., суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. 05.09.2017 р. між позивачем [PERSON] та Адвокатським об'єднанням „Ліга Справедливості в Києві" укладено договір № 05/09-17-1 про надання адвокатських послуг. Розмір судових витрат позивача [PERSON] на отримання правової допомоги при зверненні до суду з даним позовом та його розгляду станом на 11.07.2018 р. складає 5 746,99 грн., що підтверджується рахунком фактурою № СФ-0000703 від 05.09.2017 р., квитанцією до прибуткового касового ордера № 384 від 05.09.2017 р., актом здачі-прийняття робіт № ОУ-0000664 від 05.09.2017 р., рахунком фактурою № СФ-0000794 від 27.09.2017 р., квитанцією до прибуткового касового ордера № 420 від 27.09.2017 р., актом здачі-прийняття робіт № ОУ-0000795 від 12.10.2017 р., квитанцією про сплату судового збору в розмірі 1213,95 грн. № 852\\з5 від 12.10.2017 р., рахунком фактурою № СФ-0000214 від 03.07.2018 р., квитанцією до прибуткового касового ордера № 156 від 03.07.2018 р., квитанцією про сплату судового збору в розмірі 141,52 грн. № 0.0.1077764109.1 від 06.07.2018 р. За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 5 746,99 грн., які визнаються судом підтвердженими та доведеними.

Outcome: approved