Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, третя особа - управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області, про визнання права власності на нерухоме майно. В позовній заяві зазначив, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,1000 га., кадастровий номер [NUMBER], що розташована в [ADDRESS], для комерційного призначення. На вказаній земельній ділянці ним було збудовано об'єкт нерухомого майна - магазин побутової техніки, кафе-бар, магазин сантехніки та меблів. Відповідно до технічного паспорта, виготовленого 24 липня 2015 року Тячівським районним підприємством технічної інвентаризації, до складу будівельних споруд, розташованих за адресою [ADDRESS], входять: будівля магазину побутової техніки, кафе-бар, магазин сантехніки та меблів, загальною площею 1 755,9 кв.м. Вартість спірного нерухомого майна складає 1 752 048 гривень. Однак, право власності на зазначене нерухоме майно не встановлено, і оскільки земельна ділянка передана йому у встановленому законодавством порядку у власність, вважає, що право власності на побудований на ній об'єкт нерухомого майна може бути визнано за ним в судовому порядку на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України. Просить визнати за ним право власності на об'єкт нерухомого майна - магазин побутової техніки, кафе-бару, магазин сантехніки та меблів. Представник позивача в судове засідання не з'явився, однак подав суду заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник Дубівської селищної ради в судове засідання не з'явився, однак надіслав до суду заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутності, проти позовних вимог не заперечує. Представник третьої особи - управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області в судове засідання не з'явився, однак надіслав до суду заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутності. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене та те, що сторони в судове засідання не з'явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON], згідно державного акту [NUMBER], виданого 26 грудня 2008 року, є власником земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована по [ADDRESS], цільове призначення якої - для комерційного призначення. Із звіту обстеження технічного стану об'єкту - магазину побутової техніки, кафе-бару, магазину сантехніки та меблів в [ADDRESS] вбачається, що його технічний стан є задовільний, а фактичний стан конструкцій задовольняє можливість його надійної та безпечної експлуатації. Згідно звіту про оцінку об'єкту - магазину побутової техніки, кафе-бару, магазину сантехніки та меблів, загальною площею 1 755,9 кв.м., розташованого в [ADDRESS] його вартість становить 1 752 048 гривень. Із інформаційного листа відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Тячівської районної державної адміністрації № 01-12/102 від 20 листопада 2015 року вбачається, що порушень державних будівельних норм щодо розміщення об'єкту по [ADDRESS], не виявлено. На даний час позивачем виготовлено проект технічної документації на самовільно побудований об'єкт нерухомого майна. Позивач звертався до управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області з питанням щодо реєстрації декларації про готовність об'єкта, що розташований в [ADDRESS] до експлуатації, однак йому було відмовлено через будівництво спірного об'єкту без дозволу на виконання будівельних робіт. Згідно із частиною першою статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до вимог статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), якою вона має право володіти, користуватися та розпоряджатися. Згідно частини третьої статті 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Виходячи із положень ч.5 статті 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 3, 4, 9 Постанови від 30.03.2012 р. № 6 "Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)" роз'яснено, що право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК України, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Пунктом 12 цієї ж постанови роз'яснено, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. У правовій позиції висловленій Верховним Судом України при розгляді справи N 6-1328цс15 зазначено, що згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним. Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позов про визнання права власності на нерухоме майно слід задовольнити. Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на позивача.

Outcome: approved