Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

14 листопада 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що вони з відповідачкою з 24 листопада 2007 року перебувають в шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного стану Великомихайлівського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №109. Від вказаного шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Причиною розпаду сім'ї є несумісність характерів подружжя. Шлюбні відносини фактично припинились у січні 2012 року. Позивач в судове засідання не з'явився, але надав через канцелярію суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить розглянути справу за його відсутності. Крім того, зазначив, що не заперечує проти того, щоб після розірвання шлюбу дитина залишились проживати з відповідачкою. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, але надала суду заяву, в якій зазначила, що позов визнає у повному обсязі, на розірвання шлюбу з [PERSON] згодна, просить, щоб дитина після розірвання шлюбу залишилася проживати з нею, а також, щоб після розірвання шлюбу вона надалі іменувалася прізвищем «[PERSON]». Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 24 листопада 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Великомихайлівського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №109. Від спільного життя мають неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO]. На підставі ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони припинили подружні відносини і однією сім'єю не проживають з початку 2012 року, відновлювати подружні відносини не мають наміру, у наданні строку для примирення з метою збереження родини не мають потреби, оскільки вважають, що їхня сім'я розпалася остаточно. Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. При таких обставинах суд вважає, що сформовані в родині відносини виключають спільне проживання чоловіка й жінки й роблять їхнє спільне життя надалі неможливим, тому що, збереження родини суперечило б інтересам сторін, адже сторони категорично налаштовані на розірванні шлюбу, на примирення не згодні, а оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді сторін, то ніхто не вправі примусити чоловіка та жінку до шлюбу. Таким чином, з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 Сімейного Кодексу України, є недоцільним та неефективним і суперечить моральним засадам суспільства. Згідно ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу позивачка бажає надалі іменуватися прізвищем "[PERSON]»", що підтверджується її письмовою заявою. На підставі ч.1 ст.160 Сімейного Кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Враховуючи, що між стронами досягнута домовленість, суд вважає можливим залишити проживати неповнолітню дитину з матір'ю. Спору стосовно поділу майна подружжя не має. Частина 3 ст.115 Сімейного Кодексу України регламентує документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. В порядку ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] судовий збір у розмірі 243,60 грн. на користь позивача [PERSON] На підставі ч.1 ст.24, ст. 105 ч.3, 110, 112, 113, 115, 160 ч.1 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved