Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

20.12.2016 року [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення 85547,63 грн. боргу та 3932,10 грн. втрат від інфляції, а також відшкодувати за рахунок відповідача сплачений судовий збір. Вимоги заявника мотивовано невиконанням відповідачем свого зобовязання по поверненню позичених коштів. У відзиві на позов та усних поясненнях, відповідач проти позову заперечив частково, визнав своє зобов'язання в частині отримання ним позики на суму 4950 грн. за розпискою від 01 березня 2013 року та 11340 грн. за розпискою від 16 грудня 2013 року, а також вказав на часткове погашення заборгованості в сумі 9600 грн. В задоволенні позову щодо решти вимог просив відмовити, оскільки решту позики було отримано іншою особою. У лютому 2017 року відповідачем за первісним позовом було подано зустрічний про визнання недійсними змін внесених до договору позики від 16 грудня 2013 року. Розгляд справи, призначений вперше на 24 січня 2017 року неодноразово відкладався, у т.ч. за клопотаннями учасників процесу, у зв'язку з їх неявкою, та перебуванням судді на лікарняному. Після прийняття до провадження зустрічного позову, його заявник [PERSON] в судове засідання жодного разу не з'явився, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд зустрічного позову без його участі не подав, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (відмітка в явочному листі та повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою адресата про отримання, наявні в матеріалах справи). Відповідно до ст. 207 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. З огляду на приписи перелічених норм, відсутність заперечень з боку відповідача за зустрічним позовом, його представника, зустрічний позов слід залишити без розгляду. В судовому засіданні 15 серпня 2017 року від позивача за первісним позовом надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій [PERSON] просив стягнути з [PERSON] суми, які ним були визнані у запереченнях на позов з урахуванням втрат від інфляції. При цьому, просив суд не враховувати часткове погашення заборгованості в сумі 9600 грн. оскільки як зазначав сам [PERSON] в даних суду усних поясненнях, решту коштів заявлених до стягнення при первісному зверненні було отримано іншою особою, а саме [PERSON], і повернення 9600 грн. позики також було здійснено [PERSON] Враховуючи, що заявлені в клопотанні про зменшення позовних вимог суми відповідачем визнано у запереченнях на позов, суд вважає за можливе розглянути спір без участі відповідача за наявними документами. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, у т.ч. дані ними у попередніх засіданнях, судом встановлено: 01 березня 2013 року [PERSON] позичив відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 4950,00 грн., про що сторонами складено розписку. \~Відповідно до змісту розписки, позичені кошти [PERSON] зобовязувався повернути до березня 2014 року. 16 грудня 2013 року [PERSON] позичив у позивача ще 11 340 грн. із встановленням строку виконання зобов'язання до 01 січня 2015 року. У визначені терміни позичальник своє зобовязання по поверненню позичених коштів не виконав, що стало підставою для звернення позивача до суду із позовом про відновлення порушених прав в судовому порядку. Дані про повернення [PERSON] грн. отриманої позики, в змісті розписки відсутні. Не долучено таких доказів і до матеріалів справи. Оцінивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно\~пункту 3 частини 1 статті 129 Конституції України, ст. 60 ЦПК України,\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За\~ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1\~ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до\~ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання його умов сторонами. Відповідно до ч. 1\~ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник\~зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст.\~1046\~та ч. 1 ст.\~1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. \~ \~ \~ Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15. Як зазначалось вище, [PERSON] своє зобовязання по поверненню позичених коштів у визначений строк не виконав, заборгувавши станом на час розгляду справи в суді 4950 грн. за розпискою від 01 березня 2013 року та 11340 грн. за розпискою від 16 грудня 2013 року. Доказів на підтвердження іншого, у т.ч. повернення позичених коштів, відповідачем не представлено. А тому, позовні вимоги про стягнення в сумі (4950+11340) 16290 грн. основного боргу є обґрунтованими, визнаними відповідачем та підлягають задоволенню. Відповідно до\~ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого\~індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За період з дати виникнення зобов'язання 01 березня 2014 року по 01 серпня 2017 року на заборгованість в сумі 4950 грн. нараховано 5708,93 грн. втрат від інфляції, а за період з дати виникнення зобов'язання 01 січня 2015 року по 01 серпня 2017 року на заборгованість в сумі 11340 грн. розмір втрат від інфляції становить 8371,99 грн. Зважаючи на суму боргу, визначені договором терміни виникнення у відповідача зобовязання по поверненню позики, період нарахування втрат від інфляції, інші обставини справи, вимоги про стягнення (5708,93+8371,99) 14080,92 грн. втрат від інфляції слід задовольнити. Сплачений позивачем судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача пропорційно сумі задоволених вимог. Надмірно сплачений судовий збір в сумі 255 грн., в порядку ст. 7 Закону України "Про судовий збір" може бути повернутий з бюджету за заявою особи яка його сплатила ухвалою суду. На підставі наведеного,

Outcome: approved