Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до Байковецької сільської ради Тернопільського району про визнання права власності на 1/7 частку житлового будинку, загальною пл. 66,5 кв.м., житловою пл. 35,3 кв.м. з відповідною частиною господарських будівель та споруд по [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON]. В обґрунтування вимог позивач вказує, що її матері [PERSON] на праві власності належала 1/7 частка будинковолодіння по [ADDRESS]. За життя мати склала заповіт, яким заповіла їй все належне їй майно. [INFO] мати померла . Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно, у тому числі на 1/7 частку спірного будинковолодіння. [PERSON] у встановленому законом порядку прийняла спадщину. Інший спадкоємець за законом чоловік померлої та батько позивача [PERSON] відмовся від права на спадкування обов'язкової частки у спадщині. Постановою нотаріуса Тернопільської державної нотаріальної контори позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/7 частку будинковолодіння у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Посилаючись на наведене, просить задовольнити позов. У судове засідання позивачка не з'явилася, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Попередньо подала суду заяву про слухання справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Позивачка була присутня у судовому засіданні 21 грудня 2017 року та пояснила, що позов підтримує, з підстав викладених у ньому. Інших спадкоємців за законом чи за заповітом, які б прийняли спадщину не має. Представник Байковецької сільської ради у судове засідання не з'явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Попередньо надіслав суду заяву про слухання справи у їх відсутності. Судом встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Лозівською сільською радою Тернопільського району від 20 вересня 1969 року. 08 вересня 1990 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] та після одруження їй присвоєно прізвище «[PERSON]», що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданим відділом ЗАГС міськвиконкому від 08.09.1990 року. Відповідно до інформаційної довідки Тернопільського районного госпрозрахункового бюро технічної інвентаризації від 08.11.2017 року за № 1226, будинковолодіння по [ADDRESS] зареєстровано за головою колишнього колгоспного двору [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності виданого Тернопільською районною радою від 31.05.1989 року згідно рішення виконкому за №124 від 26.05.1989 року. Вказаний факт також підтверджується свідоцтвом про право власності на жилий будинок від 31 травня 1989 року виданим головою виконкому Тернопільської районної ради. Згідно виписки із погоспогарської книги №7 за № 27 від 15.01.2017 року та довідки за №312 від 29.07.2016 року, виданими Байковецької сільської ради Тернопільського району встановлено, що спірне будинковолодіння станом на 01.07.1990 року значиться як двір колгоспника, членами якого були [PERSON], (голова двору), [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON] Відповідно до інформаційної довідки Тернопільського районного госпрозрахункового бюро технічної інвентаризації від 08.11.2017 року за № 1225, будинковолодіння по [ADDRESS] станом на 03.11.2017 року по обліку бюро рахується за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Самочинних добудов та перепланувань не має. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглось після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності всіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Таким чином, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] належить по 1/7 частці житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами по [ADDRESS] . Встановлено, що 06 грудня 2007 року [PERSON] склала заповіт, яким заповів все належне їй майно [PERSON], що підтверджується заповітом посвідченим секретарем Шляхтинецької сільської ради від 06 грудня 2007 року та зареєстрованим в реєстрі за №41. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим виконавчий комітетом Байковецької сільської ради Тернопільського району від [INFO]. Згідно довідки Байковецької сільської ради за №532 від 25.10.2017 року, на час смерті [PERSON] по даний час в житловому будинку були зареєстровані [PERSON], внучка [PERSON], чоловік внучки [PERSON], правнук [PERSON] 11 травня 2016 року [PERSON] подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті матері. З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 11 травня 2016 року вбачається, що 11 травня 2016 року після смерті [PERSON] була зареєстрована спадкова справа в Тернопільській районної державній нотаріальній конторі. 22 червня 2016 року чоловік померлої [PERSON] -[PERSON] подав заяву про відмову від обов'язкової частки у спадщині. Інші спадкоємці за законом чи за заповітом, які б прийняли спадщину відсутні. Постановою державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори від 14.11.2017 року за №3097/02-14 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку спірного будинковолодіння після смерті [PERSON] у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Суд, розглянувши справу, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи із наступного. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. За нормами ст.1261 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1223 ЦК право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до вимог ч.ч.1,3 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. В силу вимог ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно вимог ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Встановлено, що за життя [PERSON] склала заповіт, яким заповіла все належне їм майно доньці [PERSON] [PERSON] у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті [PERSON] Інший спадкоємець за законом [PERSON] у встановлений строк подав заяву про відмову від обов'язкової частки у спадщині. Таким чином, [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері , однак отримати свідоцтво про право на спадщину на належну їй часку спірного житлового будинку у нотконторі не може у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. За змістом вимог ст. 12 ЗУ ''Про власність''( який діяв на час виникнення спірних правовідносин), основою створення власності є праця громадян та громадянин набуває право власності на майно з підстав, не заборонених законом, або отримує в результаті спадщини або здійснення інших угод. Згідно з вимогами ст. 49 ЗУ ''Про власність'', володіння майном вважається правомірним, якщо інше не було встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. Відповідно до вимог ст. 3 ЗУ ''Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень'' від 01 липня 2004 року, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Відповідно до інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року ''Про практику розгляду цивільних справ про спадкування'', державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд приходить до переконання, що за позивачем слід визнати право власності на 1/7 частку житлового будинку загальною площею - 66,5 кв.м., житловою площею - 35,3 кв.м., з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що по [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] матері [PERSON].

Outcome: approved