Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

31 березня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Фастівська міська рада про визнання недійсним державного акта та визнання права власності на ? частину земельної ділянки, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником ? частини житлового будинку № 74 по вул. Федька в місті Фастові, відповідачі [PERSON] та [PERSON] є власниками іншої частини будинку, по ? частині кожний. Позивач зазначає, що 19.05.2008 року [PERSON] на підставі рішення Фастівської міської ради № 4/17-XXXIУ-У від 28.03.2008 року отримала державний акт на всю земельну ділянку по вул. Федька, 74 в м. Фастові площею 0,0896 га, чим порушила його право як власника ? частини будинку, розташованого на вказаній земельній ділянці. Просить скасувати рішення Фастівської міської ради в частині передачі [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0,0896 га, цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, визнати недійсним державний акт серії ЯЖ № 209318 на право приватної власності [PERSON] на вказану земельну ділянку та скасувати його державну реєстрацію, а також визнати за позивачем право власності на ? частину земельної ділянки загальною площею 0,0896 га. Позивач в судове засідання не зявився, повідомлений вчасно та належним чином, надав суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідачі, які були повідомлені про дату, час і місце судового розгляду справи належним чином, за викликом суду не зявилися, не використавши наданого законом права на особисту участь у судовому засіданні, від них не надійшло заяви про розгляд справи за їх відсутності, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до правил частини 1 статті 224 ЦПК України вважає необхідним провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, з дотриманням вимог, встановлених законом, з ухваленням заочного рішення. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, повідомлений вчасно та належним чином, надав суду заяву, відповідно до якої не заперечує проти задоволення позову, просить справу слухати у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно зясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 25.01.2008 року, [PERSON] належить ? частина житлового будинку по вул. Федько, будинок № 74 в м. Фастові Київської області (а.с. 18). Відповідно до рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 28.03.2011 року [PERSON] належить ? частину житлового будинку № 74 по вул. Федько, 74 в м. Фастові (а.с. 14-17). Відповідно до довідки КП Фастівської міської ради Фастівське бюро технічної інвентаризації від 14.03.2017 року за № 77, [PERSON]В належить ? частина будинку № 74 по вул. Гайдамаків (Федька) в м. Фастові, [PERSON] та [PERSON] по ? частині зазначеного будинку (а.с. 21) . Відповідно до рішення Фастівської міської № 4/17-XXXIУ-У від 28.03.2008 року вирішено, зокрема, затвердити технічну документацію по складанню державних актів на право приватної власності на землю гр. [PERSON] та з метою посвідчення права власності виготовити державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0896 га, яка знаходиться за адресою: м. Фастів, вул. Федька, 74 (а.с. 36-39). Згідно державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 209318, за [PERSON]зареєстроване право власності на земельну ділянку площею 0,0896 га, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, як розташована в м. Фастові, вул. Федько, буд. 74 (а.с. 20). Правовідносини, що склались між сторонами, регулюються положеннями Конституції України та Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Право власності громадян та юридичних осіб на землю гарантується ст.14 Конституції України. Відповідно до положень ч.2 ст.14 Конституції України це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Підстави набуття права на землю передбачені ст.116 Земельного кодексу України. Відповідно до положень ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Поняття, зміст права власності на землю та підстави його набуття визначено в нормах ст.ст. 78, 81 і 116 цього Кодексу. Частиною 2 та 3 ст. 116 ЗК України визначено, що набуття права на землю громадянами і юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. При цьому безоплатна передача земельних ділянок у власність провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації. Згідно зі ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Особливість набуття права на земельні ділянки полягає в наявності чітко визначеної в законодавстві процедури, за якою у субєктів виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою. Згідно зі ст.125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до ст.126 цього кодексу, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом. Відповідно до\~ст. 377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Статтею 120 ЗК України\~також передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Отже, законодавством визначено, що з виникненням права власності на будівлю чи споруду до власника переходить право власності на частину земельної ділянки, на якій розташована належна йому на праві власності будівля чи споруда. З наведеного виходить, що набувши право власності в зазначених частках ([PERSON] - ? частина, [PERSON] та [PERSON] по ? частині) на житловий будинок, сторони набули право власності і на земельну ділянку у відповідних частках, на якій розташований будинок. Відповідно до п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 за № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Припинення права власності особи на земельну ділянку можливе шляхом припинення дії правового титулу, як підстави виникнення такого права, тобто визнанням недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки. При цьому припинення права власності, як спосіб захисту цивільного права, можливе у разі реалізації позивачем свого права на звернення до суду відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 12.10.2012 № 3-34гс12.\~\~ Відповідно до статті 152 ЗК України\~захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до\~ст. 155 ЗК України\~у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Таким чином, наявність рішення Фастівської міської ради № 4/17-XXXIУ-У від 28.03.2008 року суперечить інтересам позивача, як власника ? частини житлового будинку, а тому заявлені вимоги в частині скасування спірного рішення, визнання недійсним державного акта та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку підлягають задоволенню. Статтею 158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Відповідно до ст. 11 ЦПК України цивільні справи розглядаються судом в межах заявлених фізичними чи юридичними особами вимог. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу ( ч.1 ст. 60 ЦПК України ). Стосовно вимог про визнання права власності на ? частину спірної земельної ділянки, суд зазначає наступне. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України). Обєктами права власності є будь-які речі (майно). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обовязки (ст.179 ЦК України). Як було зазначено, відповідно до\~ст. 377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Разом з тим, згідно з п. 1 ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Стаття 328 ЦК України встановлює, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки право власності позивача на ? частину житлового будинку по вул. Федька, 74 в м. Фастові набуто ним правомірно на підставі договору дарування частини житлового будинку від 25.01.2008 року, тому у суду є всі підстави визнавати право власності на ? частину спірної земельної ділянки. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved