Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

22 лютого 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просить встановити факт проживання [PERSON], [INFO], з [PERSON], [INFO], однією сім'єю без реєстрації шлюбу понад п'ять років (з 07 березня 2004 року до часу відкриття спадщини [PERSON] - [INFO]), та визнати за нею право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивач зазначила, що з березня 2004 року вона проживала разом з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу. 20 вересня 2005 року вони за спільні кошти за договором купівлі-продажу придбали на ім'я [PERSON] ? частку кв. [ADDRESS]. 21 вересня 2006 року позивач з [PERSON] продали квартиру № [ADDRESS] та купили квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак отримала роз'яснення про необхідність надання доказів права на спадкування, оскільки не перебувала у зареєстрованому шлюбі з померлим, у зв'язку з чим просила встановити факт спільного проживання з померлим без реєстрації шлюбу. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили задовольнити. Представники відповідача [PERSON] позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] не заперечував проти задоволення позову. Представник третьої особи до суду не з'явився, про час і місце розгляду справи оповіщений, про причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідачів, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13.06.2016, [PERSON] помер [INFO] (а.с. 11). Із заявами про прийняття спадщини до Першої чернігівської державної нотаріальної контори звернулися [PERSON] та [PERSON], що підтверджується матеріалами спадкової справи № 541/2016 до майна [PERSON] (а.с. 93, 98). 13 грудня 2016 року [PERSON] звернулася до Першої чернігівської державної нотаріальної контори із заявою, в якій просить призупинити видачу свідоцтва про право на спадщину на квартиру, що знаходиться по [ADDRESS], після померлого [INFO] [PERSON], з яким вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах (а.с. 24). Відповідно до довідки № 2164 від 13.07.2016 ОЖБК м. Чернігова, [PERSON], 1967 року народження, був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], з 31.10.2006 по 17.06.2016. На день смерті [INFO] був зареєстрований один (а.с. 10). Згідно договору купівлі-продажу від 21.09.2005 [PERSON] продав [PERSON] ? частку в праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS]. Продаж вчинено за 33 701 грн, які продавець отримав від покупця повністю під час оформлення цього договору (а.с. 13). 20.09.2006 [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири (а.с. 15). 21.09.2006 [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] прибав квартиру [ADDRESS] (а.с. 17). [PERSON] стверджує, що вона проживала з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, у зв'язку з чим просить суд встановити цей факт, визнавши за нею право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. В силу частини четвертої ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи те, що спірні правовідносини виникли після 01.01.2004 року, вони регулюються Сімейним кодексом України. Статтею 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови № 11 від 21.12.2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. З аналізу норм діючого законодавства убачається, що ознаками фактичних шлюбних відносин є: факт спільного співжиття жінки та чоловіка; взаємна матеріальна допомога та підтримка; взаємне визнання та виявлення подружніх відносин перед третіми особами; наявність спільного побуту, спільне виховання дітей та інші обставини, що свідчать про проживання жінки та чоловіка однією сім'єю. В силу частини першої ст. ст. 57, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Факт проживання позивача з [PERSON] [PERSON] однією сім'єю підтвердили допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Проте суд критично ставиться до таких показань свідків, оскільки їхня впевненість в існуванні сімейних стосунків між [PERSON] та [PERSON] ґрунтується лише на виявленні ними подружніх відносин перед третіми особами. Зокрема, свідок [PERSON] пояснив, що заходив до спірної квартири один раз на рік, свідок [PERSON] з 2006 року була вдома у [PERSON] не більше чотирьох разів. Свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили про стосунки позивача з [PERSON] тільки у 2004 році, а свідок [PERSON] - у період з 2004 року по 2006 рік. Крім того, показання зазначених свідків спростовуються показаннями інших свідків: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], згідно яких позивач мала з [PERSON] певні відносини з 2008 року, проте їх не можна назвати сімейними. Суд вважає неприйнятним як доказ сімейних відносин [PERSON] зі спадкодавцем довідку ОЖБК м. Чернігова від 13.07.2016 №2164 (а.с. 10), оскільки, як пояснила позивач, джерелом викладеної в ній інформації є акт від 01.07.2016, затверджений керуючим ОЖБК Прокопенком А.П., що ґрунтується на свідченнях мешканців будинку [ADDRESS] (а.с. 22). Надані позивачем копії квитанцій про оплату комунальних послуг за адресою: [ADDRESS], не стосуються предмета доказування, поза як оплата рахунків була здійснена після смерті [PERSON] (а.с. 27-31). Отримання позивачем від [PERSON] грошових коштів у борг, згідно розписки від 10.09.2005, аж ніяк не свідчить про сімейні відносини [PERSON] з [PERSON], а також про використання отриманих у позику грошових коштів саме на придбання ? частки квартири [ADDRESS] (а.с. 67). З викладеного убачається, що факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу підтверджується виключно показаннями заявлених позивачем свідків, які спростовуються показаннями інших свідків. При цьому доказів на підтвердження того, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та взаємні права і обов'язки, матеріали справи не містять. Отже, враховуючи твердження позивача про проживання її з [PERSON] протягом 12 років поспіль однією сім'єю, на переконання суду, зібраних у справі доказів недостатньо для встановлення такого факту. Тому суд вважає, що в матеріалах справи та в ході судового розгляду не знайшов свого підтвердження факт спільного співжиття позивача з [PERSON], взаємної матеріальної допомоги та підтримки, спільного побуту і виховання дітей та інших обставин, що свідчили б про їх проживання однією сім'єю, а показання свідків не є достатнім та беззаперечним доказом цього. Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині встановлення факту проживання однією сім'єю, позовні вимоги про визнання права власності на частку квартири також не підлягають задоволенню як похідні від первісної вимоги. Згідно зі ст. ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, до яких належать і витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. У пункті 48 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 роз'яснив, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Приєднаною до справи квитанцією від 11.04.2017 № 11/04/174 (а.с. 111) підтверджується оплата позивачем витрат на правову допомогу адвоката в сумі 4800,00 грн, проте суд вважає, що сплачені позивачем кошти за правову допомогу адвоката не є адекватною компенсацією наданих адвокатом послуг, у зв'язку з чим підлягають частковому відшкодуванню в розмірі 1 920,00 грн: 640,00 грн ((вивчення документів, усна консультація позивача (1 год.)) + 1 280,00 грн ((участь у судовому засіданні (2 год.)). Доказів надання адвокатом інших послуг відповідачеві не надано, а тому не береться судом до уваги при розрахунку розміру компенсації витрат на правову допомогу.

Outcome: approved