Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

22.01.2019 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим по [ADDRESS]. В обгрунтування заявлених вимог у позовній заяві вказав, що на підставі Свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 12.04.1988 року [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] Відповідач [PERSON], який є сином позивача, по теперішній час є зареєстрованим у вказаному будинку, однак в ньому фактично не проживає з 2000 року, його особисті речі відсутні. Фактичне місце проживання та засоби зв'язку відповідача позивачу не відомі, можливо проживає у Російській Федерації. 03.12.2018 року комісією у складі депутата Балаклійської міської ради Харківської області [PERSON] та сусідів [PERSON] та [PERSON] був складений Акт про не проживання відповідача [PERSON] за місцем реєстрації з 2000 року. При обстеженні речі відповідача були відсутні і його самого у будинку виявлено не було. Реєстрація відповідача у будинку перешкоджає позивачу розпоряджатися ним та негативно впливає на його бюджет. В судове засідання позивач не з'явився, надав заяву, в якій підтримав позовні вимоги, просив розглянути справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі, відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. У зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі Свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 12.04.1988 року [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] Із копії будинкової книги вбачається, що відповідач [PERSON] по теперішній час є зареєстрованими за адресою: [ADDRESS]. 03.12.2018 року комісією у складі депутата Балаклійської міської ради Харківської області [PERSON] та сусідів [PERSON] та [PERSON] був складений Акт про не проживання відповідача [PERSON] за місцем реєстрації з 2000 року, проживає в Російській Федерації. При обстеженні речі відповідача були відсутні і його самого у будинку виявлено не було. Відповідно до положень ч.1 ст.383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член власника сім'ї втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В правових позиціях, які містяться в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від.12.04.1985 року з наступними змінами "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або членів його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, тощо) суд може продовжити пропущений строк. Таким чином, обов'язковою умовою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є її відсутність в житловому приміщенні протягом року без поважних причин . Із змісту позову вбачається, що відповідач не проживає в спірному будинку з 2000 року з власної волі, його речі за місцем проживання відсутні, а позов пред'явлено до суду у січні 2019 року. Відповідач не проживає у будинку позивача більше року з власної волі, а своєю реєстрацією у житлі порушує права позивача як власника на користування та розпорядження майном, захист, якого передбачений ст. 391 ЦК України. У зв'язку із задоволенням позову суд відповідно до ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача суму судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved