Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа: орган опіки і піклування Монастирської районної державної адміністрації, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO]. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у 2005 році шлюб з відповідачем було розірвано. Від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Сім'я розпалась у зв'язку з тим, що відповідач вів аморальний спосіб життя, зловживав спиртними напоями, вчиняв скандали, ображав та вчиняв побої, а також зраджував у подружній вірності. Зазначає, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, зокрема, не сплачував аліменти, мав заборгованість по їх сплаті, не створював і не створює умов для фізичного та духовного розвитку дитини, не спілкується з сином та не цікавиться його особистим життям, навчанням та проблемами. Позивач також зазначала про безпідставну відмову батька надати дозвіл на виїзд дитини за кордон на відпочинок. Також позивач зазначає, що відповідач веде антисоціальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, неодноразово засуджувався за вчинення злочинів, зараз відбуває покарання в місцях позбавлення волі, така поведінка відповідача негативно може відобразитися й травмувати дитину. Вказує, що вихованням дитини займалася самостійно, а після створення сім'ї із [PERSON] виховують сина із ним. Стверджує, що відповідач повністю самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. Згідно з висновком органу опіки та піклування, позбавлення відповідача батьківських прав визнано доцільним. На підставі викладеного, позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно малолітнього сина - [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали з мотивів, зазначених у позовній заяві, просили його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, однак через арештний дім Чортківської установи виконання покарань УДПтС України в Тернопільській області (№26) надав суду заяву від 09 травня 2015 року в якій категорично заперечив з приводу позбавлення його батьківських справ відносно сина [PERSON] Втім жодних пояснень на обґрунтування таких заперечень у заяві не навів. Доказів належного виконання батьківських обов'язків не представив. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечила, оскільки вважає що її син [PERSON] належним чином виконував свої батьківські обов'язки по вихованню та утриманню сина, однак доказів належного виконання відповідачем [PERSON] батьківських обов'язків не представила. Представник третьої особи органу опіки і піклування Монастириської районної державної адміністрації - Кварцяна М.М., позов підтримала, та вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] Окрім цього, в судовому засіданні під час надання пояснень, зазначила, що питання з приводу можливого позбавлення відповідача батьківських прав, щодо його малолітнього сина [PERSON] було предметом розгляду органу опіки та піклування Монастириської районної державної адміністрації, де комісією одноголосно було вирішено позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його сина [PERSON] Свідок [PERSON], яка працює вчителем Монастириської ЗОШ І-ІІІ ст., суду пояснила, що з 2009 по 2013 рік, вона була вчителем [PERSON] в початкових класах. За вказаний період, на рахунок виховання та навчального процесу зв'язок вона підтримувала лише з матір'ю [PERSON] та його бабусею, батько участі у навчальному процесі сина не брав. Крім того зазначила, що в школі [PERSON] жодного разу про свого батька розмову не вів та не згадував, а також був випадок, коли відповідач [PERSON] приходив по сина в нетверезому стані, що негативно впливало на настрій [PERSON] Малолітній [PERSON], по суті поставлених запитань суду пояснив, що є учнем загальноосвітньої школи №10 м. Калуш. Батько з ним телефонного зв'язку не підтримує, навідується до нього вкрай рідко, зокрема одного разу відпочивав з ним біля річки, і декілька разів ходили на «качелі». Крім того, зазначив, що він не хоче мати прізвище його батька - [PERSON], оскільки його батько притягався до кримінальної відповідальності, окрім того палить і вживає алкогольні напої, свідком чого він був неодноразово. В школі батько його навідував дуже рідко, одного разу навідався в школу в нетверезому стані. Також [PERSON] зазначив, що займається танцями, і декілька разів мав виїхати за межі території України на змагання, але не зміг, оскільки батько не надав дозволу. Свідок [PERSON], суду пояснила, що [PERSON] неодноразово приходив додому в нетверезому стані, внаслідок чого в сім'ї виникали конфлікти. У вихованні сина він участі майже не приймав та матеріально не забезпечував, оскільки постійного місця роботи не мав та жодної заробітної плати не отримував. Підсумовуючи вищевказане, зазначила, що належної уваги по вихованню сина [PERSON] не приділяв, його життям не цікавився, спільно час вони проводили рідко. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], суду пояснила, що з перших днів спільного проживання в сім'ї [PERSON] почали виникати конфлікти, оскільки [PERSON] ніде не працював і не отримував заробітної плати. Вихованню сина [PERSON] належної уваги не приділяв. Спільно всією сім'єю вона їх жодного разу не бачила. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд встановив такі обставини. Судом встановлено, що 27 березня 2003 року сторони уклали шлюб, що підтверджується фотокопією свідоцтва про шлюб, виданого Монастириським районним управлінням юстиції Тернопільської області, актовий запис №13 ( а.с. 7). Від даного шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO], батьком якого є відповідач по справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Монастириського районного управління юстиції Тернопільської області від 25 червня 2003 року ( а.с. 8). Як вбачається з рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 20 грудня 2005 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано, неповнолітнього сина [PERSON] залишено проживати з матір'ю, після чого, згідно копії свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 29 серпня 2014 виданого відділом реєстраційної служби Монастириського районного управління юстиції у Тернопільській області, позивач змінила прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с. 10-12). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання громадянки [PERSON], по [ADDRESS], встановлено, що до складу сім'ї входять: [PERSON], [INFO] - син, [PERSON], [INFO] - син. Окрім цього, в акті зазначено, що малолітньому [PERSON] позивачем створено належні умови проживання та виховання. Дитина повністю забезпечена всім необхідним, зокрема одягом, взуттям, шкільним приладдям, продуктами харчування, комп'ютером (а.с. 16). Також у судовому засіданні встановлено, що позивачем після розірвання із відповідачем шлюбу, ініціювалося питання про надання згоди на вивіз сина за кордон, на що отримано відмову. Крім того, судом встановлено, що відповідач веде антисоціальний спосіб життя й неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, зокрема 23 грудня 2009 року Солом'янським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 186 КК України до 2 років позбавлення волі та в силу ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки, 14 червня 2012 року Монастириським районним судом Тернопільської області за ч. 1 ст. 185 КК України до сплати штрафу в розмірі 850 грн., 05 серпня 2013 року Монастириським районним судом Тернопільської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі та в силу ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, 07 серпня 2014 року Монастириським районним судом Тернопільської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, 10 вересня 2014 року Монастириським районним судом Тернопільської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років чотирьох місяців позбавлення волі. На даний час відповідач відбуває покарання в арештному домі Чортківської установи виконання покарань УДПтС України в Тернопільській області (№26). У судовому засіданні також з'ясовано, що згідно довідок характеристик виданих виконавчим комітетом Монастириської міської ради та Монастириського РВ УМВС України в Тернопільській області, позивач в цілому по місцю проживання характеризується негативно, оскільки зловживає алкоголем, має схильність до скоєння злочинів, неодноразово притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності. Крім того, судом досліджено висновок органу опіки та піклування Монастириської районної державної адміністрації від 25 березня 2015 року, згідно якого слідує, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав щодо його малолітнього сина - [PERSON] Зазначений орган мотивує своє рішення тим, що батько не цікавиться життям та здоров'ям свого малолітнього сина, самоусунувся від виховання та утримання дитини (а.с. 13-16). Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 51 Конституції України, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Зокрема, у ч. 2 зазначеної статті Основного Закону зазначається, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень цієї Конвенції, дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи, як до, так і після народження. Згідно ст. 152 Сімейного Кодексу України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частини 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають, що дитина, яка проживає окремо від одного з батьків, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні, мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме її нормальному вихованню. Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Частиною другою статті 157 Сімейного Кодексу України передбачено, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно з ч. 4 ст. 155 Сімейного Кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 165 Сімейного Кодексу України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей; ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 Сімейного Кодексу України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, а також спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Як було з'ясовано в судовому засіданні, відповідач, з 2005 року жодним чином не намагався спілкуватися з малолітнім сином, а коли намагався то перебував в стані алкогольного сп'яніння, не сплачував аліменти. Крім цього, відповідач негативно характеризується за місцем проживання, зловживав алкоголем. Також, як встановлено із показів свідка [PERSON], відповідач у стані алкогольного сп'яніння відвідував сина у школі, після чого останній дуже засмучувався. Відповідач вів антисоціальний спосіб життя за що неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, на момент розгляду справи відбуває покарання у місці позбавлення волі. Як встановлено в судовому засіданні із показів малолітнього сина, йому не приємно, що його батьком є саме відповідач, оскільки через його поведінку йому дуже соромно, що на думку суду завдає шкоди моральному вихованню дитини. Також, про факт ухилення від виховання сина, свідчить й відмова батька у наданні згоди на виїзд сина за кордон на відпочинок та змагання, мотивуючи це тим, що дозвіл ним може бути наданий лише коли він за це отримає певну матеріальну користь, що суперечить інтересам дитини та є неприпустимим з позиції принципу рівності обов'язків обох батьків по вихованню своїх дітей. Оцінюючи вищезазначені докази у їх сукупності та з метою запобігання шкідливого впливу батька [PERSON] на моральний розвиток дитини, суд вважає, що позов є обґрунтованим і підлягає до задоволення, шляхом позбавлення батьківських прав відповідача стосовно дитини, що є для [PERSON] саме тим крайнім заходом, на застосування якого він справедливо заслуговує, оскільки своєю бездіяльністю відповідач порушує інтереси малолітнього сина, зокрема з 2005 року фактично самоусунувся від виконання батьківських обов'язків щодо виховання та утримання сина [PERSON], суду не представив ні він ні його представник жодних доказів існування об'єктивних причин з яких він не мав (не має) можливості встановити постійне спілкування з дитиною (телефонний зв'язок, інтерактивне спілкування Skype, Google Top, просте листування, тощо), періодично відвідувати дитину, щоб брати участь в її вихованні та утриманні, тобто піклуватися про фізичний і духовний розвиток, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: забезпечувати необхідне харчування, медичний догляд, лікування, спілкуватися з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення. Відповідачем не представлено суду переконливих доказів того, що він за своїм станом здоров'я чи у зв'язку із іншими обставинами не може належно виконувати своїх обов'язків по утриманню дітей. Суд також зазначає, що відповідно до ст. 169 Сімейного Кодексу України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, за умови, що батьки істотно змінили в кращий бік поведінку, спосіб життя і (або) ставлення до виховання дитини, що були підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved