Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

19 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством [PERSON] банк ПриватБанк та [PERSON] було укладено кредитний договір № VIUWGA00001514. В забезпечення виконання зобовязань [PERSON], 19 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством [PERSON] банк ПриватБанк та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до якого остання надала в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по вул. Котовського, 24 в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району Вінницької області. За рішенням загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року тип Банку із Закритого акціонерного товариства змінено на Публічне акціонерне товариство. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 15 травня 2012 року (набрало чинності 26 травня 2012 року) звернено стягнення на житловий будинок по вул. Котовського, 24 в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району Вінницької області та виселено з нього [PERSON] з усіма проживаючими та зареєстрованими разом з нею особами. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 10 лютого 2015 року (набрало чинності 21 лютого 2015 року) звернено стягнення на житловий будинок по вул. Котовського, 24 в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району Вінницької області та виселено з нього [PERSON] та [PERSON]. З 08 липня 2015 року у житловому будинку за адресою вул. Котовського (тепер Миру), 24 в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району Вінницької області зареєстровані та проживають, крім [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та малолітній [PERSON], [INFO]. На підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, Публічне акціонерне товариство [PERSON] банк ПриватБанк 26 січня 2016 року звернулося до суду з позовом про виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та малолітнього [PERSON] із житлового будинку по вулиці Котовського, 24 в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району Вінницької області. 13 травня 2016 року представник позивача [PERSON] подав уточнену позовну заяву (а.с. 147-147), якою фактично зменшено позовні вимоги до виселення із житлового будинку (предмету іпотеки) по вулиці Котовського, 24 в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району Вінницької області [PERSON] та малолітнього [PERSON]. У судовому засіданні 13 травня 2016 року представник позивача [PERSON] зменшені позовні вимоги підтримав і пояснив, що рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 15 травня 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки житловий будинок по вул. Котовського, 24 в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району, що належить [PERSON], шляхом його продажу Банком. Цим же рішенням з будинку було виселено його власника та інших зареєстрованих і проживаючих осіб. У серпні 2015 року Банку стало відомо, що всупереч п. 20.12 Договору іпотеки з 08 липня 2015 року у предметі іпотеки зареєстровані та проживають, крім [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та її малолітній син [PERSON] Оскільки відповідач [PERSON], отримавши вимогу про добровільне звільнення предмету іпотеки, не виконує її, просить в судовому порядку виселити її з малолітнім сином з житлового будинку-предмету іпотеки. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю (а.с. 107) [PERSON] та представник відповідача [PERSON] за договором про надання юридичної допомоги (а.с. 163) адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнали, останній суду пояснив: За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку жилий будинок шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника звільнити жилий будинок протягом одного місяця. Якщо мешканці не звільняють добровільно жилий будинок, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. При цьому, враховуючи, що житловий будинок, який є власністю [PERSON] і придбаний нею не за кредитні кошти, відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють, одночасно надається інше постійне приміщення, яке має бути зазначене в судовому рішенні. У відповідачів іншого житла нема, позивач не вказав інше житло, яке може бути надане відповідачам для постійного проживання, а тому в позові має бути відмовлено. При цьому представник відповідача [PERSON] посилається на практику Верховного Суду України, зокрема, на постанови від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449-цс15 та від 11 квітня 2016 року у справі № 6-36735ск15. Представник служби у справах дітей Мурованокуриловецької районної державної адміністрації (а.с. 106) [PERSON] суду пояснив, що 20 травня 2016 року він з представниками сектору опіки та піклування ССД РДА та Вищеольчедаївської сільської ради перевірили умови проживання малолітнього [PERSON]. Перевіркою було встановлено, що він разом зі своїми батьками [PERSON] та [PERSON], старшим братом, бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] проживає по вулиці Миру (раніше Котовського), 24 в с. Вищеольчедаїв. Одночасно перевіркою було встановлено, що за адресою вулиця Миру, 1а в с. Вищеольчедаїв, де зареєстрований батько малолітнього [PERSON] знаходиться лише земельна ділянка без житлового будинку. За таких обставин, оскільки батьки малолітнього [PERSON] іншого житла не мають, а [PERSON] не пропонує їм іншого житла для постійного проживання, Служба у справах дітей просить відмовити в позові про виселення. Розглянувши справу у судовому засіданні, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін у справі, проаналізувавши законодавство, суд вважає, що зменшені позовні вимоги ПАТ КБ «Приват Банк» підлягають до задоволення, виходячи з наступного: 19 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством [PERSON] банк ПриватБанк та [PERSON] було укладено кредитний договір № VIUWGA00001514 (а.с. 5-7). В забезпечення виконання зобовязань [PERSON], 19 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством [PERSON] банк ПриватБанк та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до якого остання надала в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по вул. Котовського, 24 в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району Вінницької області (а.с. 8-9). За рішенням загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року тип Банку із Закритого акціонерного товариства змінено на Публічне акціонерне товариство (а.с. 28). Рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 15 травня 2012 року, яке набрало чинності 26 травня 2012 року (а.с. 10-12), звернено стягнення на житловий будинок по вул. Котовського, 24 в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району Вінницької області та виселено з нього [PERSON] з усіма проживаючими та зареєстрованими разом з нею особами. Це судове рішення виконане 26 вересня 2012 року (а.с. 126-127). Рішенням № 385 від 01 жовтня 2015 року 41 сесії Вищеольчедаївської сільської ради 6 скликання (а.с. 119) вулицю Котовського в с. Вищеольчедаїв перейменовано на вулицю Миру. Ці обставини є встановленими і не оспорюються сторонами. Із довідок Вищеольчедаївської сільської ради про реєстрацію осіб у будинку по вул. Котовського, 24 в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району Вінницької області (а.с. 23, 99, 118) слідує, що станом на квітень 2016 року у ньому зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Одночасно, з довідки Вищеольчедаївської сільської ради № 579 від 26 квітня 2016 року (а.с. 121) слідує, що малолітній [PERSON], [INFO] (а.с. 82) та його мати [PERSON] зареєстровані у вищевказаному житловому будинку з 08 липня 2015 року по даний час. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, передавати предмет іпотеки в користування. Крім того, ч. 2 ст. 10 Закону України «Про іпотеку» зобовязує іпотекодавця своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за іпотечним договором. Правочин щодо передачі іпотекодавцем переданого в іпотеку майна в користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку»). Такі обовязки іпотекодавця та права іпотекодержателя передбачені і в п. 20.12. Договору іпотеки. Зокрема, цим пунктом передбачено обовязок іпотекодавця (у даних правовідносинах [PERSON]А.) не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя. Представник позивача стверджує, що іпотекодавцем не дотримано вимог договору іпотеки, щодо отримання письмової згоди іпотекодержателя на реєстрацію в предметі іпотеки інших осіб. Відсутність такої згоди в судовому засіданні 24 травня 2016 року підтвердив представник відповідача [PERSON] Таким чином, реєстрація постійного місця проживання [PERSON] та малолітнього [PERSON] у житловому будинку-предметі іпотеки по вулиці Миру, 24 в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району Вінницької області відбулася всупереч умовам Договору іпотеки та вимогам Закону України «Про іпотеку», тобто незаконно. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР. Так, відповідно до норм ч. 1 цієї статті, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом і проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Такі положення містяться і у ч. 3 ст. 109 ЖК України. Як вбачається із оглянутих в судовому засіданні цивільних справ № 0216/281/2012 та № 139/944/14-ц, позивач Публічне акціонерне товариство [PERSON] банк «ПриватБанк» використало судовий порядок звернення на предмет іпотеки, в тому числі на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» було постановлено рішення про виселення всіх мешканців будинку. Рішення суду про виселення у звязку із зверненням стягнення на предмет іпотеки виконані (а.с. 123-127, 128-131, 132-135). Виселення [PERSON] та малолітнього [PERSON] ініційовано Банком у звязку з їх незаконною реєстрацією в предметі іпотеки після звернення стягнення на предмет іпотеки та неможливістю у звязку з цим реалізувати своє право продажу предмету іпотеки. Із поданого [PERSON] під час попереднього судового засідання 30 березня 2016 року листа заступника керівника Напрямку по стандартизованій претензійно-позовній роботі від 04 серпня 2015 року (а.с. 81) слідує, що [PERSON], яка є законним представником малолітнього [PERSON], було повідомлено, що у звязку з ухваленням рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, вони зобовязані в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги, добровільно звільнити житловий будинок, що розташований в с. Вищеольчедаїв по вул. Котовського (тепер Миру), 24 Мурованокуриловецького району Вінницької області. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України). Відповідно до частин 2 і 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні 08 квітня 2016 року заявив, що до 08 липня 2015 року його дружина [PERSON] та малолітній син [PERSON] були зареєстровані разом із ним по вулиці Котовського (тепер Миру), 1 в с. Вищеольчедаїв. В судовому засіданні 24 травня 2016 року [PERSON]В заявив, що свідомо, всупереч умовам Договору іпотеки, без дозволу та відому Банку [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані в будинку-предметі іпотеки. Отже, [PERSON] умисно порушила права ПАТ КБ «ПриватБанк» на контроль реєстрації інших осіб у жилому будинку-предметі іпотеки та самоправно вселилася в жилий будинок, на який [PERSON] звернув стягнення і отримав судове рішення з дозволом на продаж цього будинку. Такі дії відповідача не відповідають принципам добросовісності та справедливості. За правилами ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання іншого жилого приміщення. За таких підстав позов ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає до задоволення. Одночасно, суд не вбачає у виселенні малолітньої особи порушення її прав чи законних інтересів. Так, місце проживання має істотне значення для здійснення захисту прав фізичної особи, забезпечення стабільності цивільних відносин. Тому ст. 29 ЦК України спеціально присвячена цьому питанню. Згідно з цією нормою місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Ця норма ЦК ґрунтується на положенні ст. 33 Конституції, згідно з якою кожний, хто законно знаходиться на території України, має право вільно пересуватися, обирати місце перебування і проживання. Місце проживання фізичної особи - це місце, де громадянин постійно чи переважно проживає (як власник будинку чи квартири; як наймач чи піднаймач житла; як член сім'ї власника, наймача тощо або на іншій підставі, встановленій законодавством, у будинку-інтернаті для інвалідів, громадян похилого віку тощо). Місцем проживання дитини у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (ч. 3 ст. 29 ЦК України). З метою забезпечення умов для стабільності цивільних відносин та виконання фізичними особами обовязків щодо інших субєктів права, встановлена їхня реєстрація за місцем проживання і за місцем тимчасового перебування. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку (абз. 11 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Отже, доводи сторони відповідача (а.с. 160, 161, 168-169, 170-171), а також висновки Служби у справах дітей Мурованокуриловецької РДА (а.с. 179-184) про те, що у місці попередньої реєстрації місця проживання [PERSON] та малолітнього [PERSON] відсутній житловий будинок, придатний до проживання в ньому, суд не приймає як беззаперечні, оскільки відповідно до норм Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання може бути здійснена лише у житловому будинку чи квартирі. Твердження представників відповідача про відсутність у [PERSON] та її чоловіка власного житла, не спростовують наявність іншого житла, право власності на яке, наприклад, не зареєстроване у встановленому порядку або зареєстроване на іншу особу-члена сім`ї. Одночасно, суд вважає за необхідне зазначити, що за змістом ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», а також ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України дбати про забезпечення дитини житлом, збереження та використання майна дитини в її інтересах обовязок батьків. Враховуючи відсутність правових підстав зайняття житлового будинку № 24 по вулиці Котовського (тепер Миру) в с. Вищеольчедаїв матірю малолітнього [PERSON] [PERSON] та відсутність у дитини самостійного законного права власності чи користування цим житлом, у наявності є всі правові підстави для виселення відповідачів у судовому порядку. Стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Суд прийшов до висновку про задоволення позову, а тому із [PERSON] як відповідача, що має повну дієздатність та є законним представником малолітнього відповідача [PERSON], на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого при зверненні до суду судового збору в сумі 1378 гривень.

Outcome: approved