Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

18 серпня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 46054 грн. за договором позики, який було укладено 08 квітня 2016 року. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 08 квітня 2016 року він надав [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 350 доларів США, а останній зобовязався повернути кошти до 01 липня 2016 року. Посилаючись на те, що до теперішнього часу відповідачем взяті на себе зобовязання не виконано, просив стягнути з останнього на свою користь 46054 грн., що складається з суми боргу в розмірі 8960 грн. та процентів в сумі 37094 грн. А також сплачений судовий збір в сумі 640 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 74 ЦПК України, до суду не з'явився, про причини своєї неявки не повідомив. Суд, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, ухвалив розглядати справу в заочному порядку. Дослідивши долучені до\~ матеріалів справи письмові докази, суд дійшов наступного. Як встановлено у судовому засіданні, між позивачем та відповідачем 08 квітня 2016 року було укладено договір позики, що підтверджується представленою суду розпискою відповідача, згідно з якою останній зобовязався повернути позивачеві борг в сумі 350 доларів США до 01 липня 2016 року. У разі прострочення сплати суми заборгованості відповідач зобовязався сплатити відсотки у розмірі 1% від загальної суми боргу за кожен день прострочення (а. с. 5). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зазначений правовий висновок, зроблений Верховний Судом України, викладений в Постанові судової палати у цивільних справах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 та, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковим для всіх судів України. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Згідно з положеннями ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що в порушення вимог ст.ст. 526, 1049, 1053 ЦК України відповідач взяті на себе зобовязання не виконав, вчасно суму боргу позивачеві не повернув, на день розгляду справи судом борг [PERSON] перед [PERSON] складає 350 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Разом із тим частина 2 цієї статті допускає, що сторони можуть визначити в зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу, валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню й інші складові грошового зобовязання. Вирішуючи питання щодо розміру суми за користування позикою, яка підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер і якою установлена презумпція оплатності позики. Згідно довідки філії-Миколаївського обласного управління АТ "Ощадбанк"від 17 серпня 2017 року, станом на 17 серпня 2017 року курс гривні до долара США встановлений Національним банком України становить 2557,2720 (а.с.7). Відтак, сума, що підлягає стягненню, з урахуванням відсотків складає 46054 грн. 40 коп. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене, а також той факт, що позивач свій процесуальний обовязок доказування виконав, надав суду належний доказ укладення між ним та відповідачем договору позики, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] та необхідність їх задоволення. Також, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума судового збору, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved