Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

28 листопада 2017 р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування жилим приміщенням (квартирою) за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що [PERSON] являється власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину йому належить ? частини квартири та ? частини квартири належить на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] являються дітьми його покійного брата [PERSON], який був колишнім власником квартири і якому належала ? частини квартири, згодом належна померлому брату частина квартири була набута позивачем на підставі свідоцтва про право на спадщину. Відповідачі є громадянина ми Російської Федерації та вже більше 10 років не проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS], та не сплачують комунальні послуги. Позивач у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, наддали нотаріально завірені заяви про розгляд справи у їх відсутність та проти задоволення позовних вимог не заперечують. В порядку ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали позовної заяви та наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що [PERSON] являється власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину йому належить ? частини квартири та ? частини квартири належить на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло (а.с. 5-8) Відповідно ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім?ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з?ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім?ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. В судовому засіданні, судом було встановлено, що відповідачі по справі в спірному жилому приміщенні не проживають більше ніж 10 років та не сплачують комунальні послуги, що підтверджується актами ЖЕД -107 від 04.10.2017 р, 01.11.2017 р. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved