Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

26 березня 2018 року [PERSON]. звернулась до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] про розірвання спадкового договору. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 14 березня 2006 року між нею [PERSON] та відповідачкою було укладено спадковий договір, за умовами якого вона передає після своєї смерті у власність відповідачці та [PERSON] в рівних частках належний їй житловий будинок з належними до нього надвірними побудовами, розташований за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Підгірна, буд. 265. Також договором передбачено, що відчужувач покладає на набувача виконання таких розпоряджень: набувач зобов'язується провідувати відчужувача не рідше одного разу на тиждень, на прохання відчужувача виконувати необхідну допомогу по утриманню садиби, прати білизну та прибирати у житловому будинку, забезпечувати ліками, згідно з рецептами лікарів, незалежно від їх вартості, в разі смерті відчужувача поховати прах на цвинтарі м. Словянська. Разом із позивачкою проживав її син [PERSON] і виконував усю необхідну роботу по господарству, допомагав їй у всьому, купував ліки та прибирав у будинку. Проте, згодом син помер і відповідачка взагалі перестала виконувати свої зобовязання відповідно до спадкового договору. На підставі викладеного позивачка просить розірвати вказаний спадковий договір та скасувати заборону відчуження нерухомого майна. Позивачка та її представник в судове засідання не з'явились, надали заяви з проханням про розгляд справи за їх відсутності та про задоволення позову. Відповідач в судове засідання не з'явився, надіслав на адресу суду заяву про визнання позовних вимог та з проханням про розгляд справи за його відсутність. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. Судом встановлено, що 14 березня 2006 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], було укладено спадковий договір, посвідчений державним нотаріусом Першої Словянської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1-1159 (а.с. 6). За умовами спадкового договору [PERSON] передає після своєї смерті у власність [PERSON] та відповідачці [PERSON] у рівних частках кожному належний їй житловий будинок з належними до нього надвірними побудовами, розташований за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Підгірна, буд. 265. Житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, яка належить позивачки на підставі державного акту на право власності, виданого Словянською міською радою, площею 0,0864, зареєстрованого в Книгу записів державних актів на право приватної власності на землю за № 10517 (а.с. 6, 6 з.б.). Також згідно умов спадкового договору від 14 березня 2006 року відчужувач покладає на набувача виконання таких розпоряджень: набувач зобов'язується провідувати відчужувача не рідше одного разу на тиждень, на прохання відчужувача виконувати необхідну допомогу по утриманню садиби, прати білизну та прибирати у житловому будинку, забезпечувати ліками, згідно з рецептами лікарів, незалежно від їх вартості, в разі смерті відчужувача поховати прах на цвинтарі м. Словянська (а.с. 6, 6 з.б.). Згідно витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, на житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Підгірна, буд. 265, була накладено заборону відчуження від 14 березня 2006 року до припинення чи розірвання спадкового договору. 17 березня 2018 року помер [PERSON], [INFO], що підтверджується копієб свідоцтва про смерть серії ІІ-НО № 020880 виданого 21.03.2018 року (а.с. 8). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Проте відповідачем не надано суду жодного доказу на спростування викладених у позові доводів щодо не виконання ним своїх зобов'язань відповідно до спадкового договору. Відповідно до ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитись від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження по справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У раз визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно з ч.3 ст.200 ЦПК України, у випадку визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. За змістом ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Згідно зі ст.1305 ЦК України набувач у спадковому договорі може бути зобов'язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття. Частиною 1 ст.1308 ЦК України спадковий договір може бути розірваний на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. Також, підстави для зміни або розірвання договору передбачені положеннями ст. 651 ЦК України, ч. 2 якої визначено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У абзаці 2 п. 11 постанови N 14 Пленуму "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідачка покладені на неї обовязки за спадковим договором не виконує у повному обсязі, у звязку з чим є підстави для розірвання спадкового договору та задоволення позову. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами , судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду із даним позовом позивачкою був сплачений судовий збір в розмірі 704,80 грн. (а.с. 1). Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні даного позову характеру, тобто 352 грн. 40 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved