Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та його поділ, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.11.1993 року по 02.03.2007 року. Під час шлюбу вони отримали земельну ділянку в с. Засулля Лубенського району Полтавської області по вул. Космічній, 36 для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями. Також під час шлюбу, не зважаючи на те, що заробіток в їх родині був саме у нього, вважає, що за спільні кошти вони збудували двоповерховий будинок з господарськими будівлями за вищевказаною адресою, який в подальшому ввели в експлуатацію, а потім, 19.09.2008 року, відповідач отримала свідоцтво про право власності на нього. Крім того, за їх спільні кошти було також збудовано нежитлове приміщення (магазин), яке розташоване по вул. Харківській , 72-А в с. Засулля Лубенського району Полтавської області. На дане приміщення відповідач 07.11.2008 року також отримала свідоцтво про право власності. Подружнє життя у них не склалося і 02.03.2007 року їх шлюб було розірвано. Не зважаючи на те, що реєстрація зазначеного нерухомого майна, як і земельних ділянок під ним, була проведена за відповідачем, вважає, що все вищевказане майно є їх спільною сумісною власністю. Ніяких домовленостей між ним та [PERSON] про варіанти розподілу спільного майна подружжя немає, а тому прохав суд визнати спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] домоволодіння по вул. Космічній, 36 в с.Засулля Лубенського району Полтавської області та земельну ділянку під цим домоволодінням. Визнати, що кожному з них належить по 1/2 частині вказаного домоволодіння та земельної ділянки під ним. Визнати спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] нежитлове приміщення (магазин) по вул. Харківській, 72-А в с. Засулля Лубенського району Полтавської області та земельну ділянку під цим нерухомим майном. Визнати, що кожному з них належить по 1/2 частині вказаного нежитлового приміщення та земельної ділянки під ним. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав, прохав їх задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували. Суду пояснили, що спірне домоволодіння в с. Засулля, Лубенського району Полтавської області по вул. Космічній, 36 є особистою приватною власністю відповідача, а також земельна ділянка під даним будинком є власністю виключно відповідача, так як остання отримала її у власність набагато раніше одруження. Що стосується нежитлового приміщення (магазину) по вул. Харківській, 72-А в с. Засулля Лубенського району Полтавської області та земельної ділянки під ним то відповідач вважає, що дане майно нею набуте як приватним підприємцем за її особисті кошти, а тому не є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Окрім того, відповідач та її представник в судовому засіданні вказували на те, що шлюб між сторонами було офіційно розірвано 16.02.2007 року, а право власності позивача порушено 30.11.2006 року ( позивач забрав речі із будинку та були змінені замки в дверях будинку відповідачем) , а тому при таких обставинах закінчився трирічний строк позовної давності ( 15 лютого 2010 року) по всіх позовних вимогах. Заслухавши думку представника позивача, відповідача та її представника, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] із 06.11.1993 року по 16.02.2007 року. За час спільного проживання вони побудували будинок з господарськими спорудами у с. Засулля Лубенського району по вул. Космічній №36 та за спільні кошти магазин в с. Засулля по вул. Харківській ,72. Після розірвання шлюбу відповідач оформила вказані приміщення на себе, отримавши свідоцтва про право власності. Дізнавшись про те, що відповідач має намір відчужити їхнє спільне домоволодіння а також приміщення магазину позивач звернувся до суду для захисту своїх прав. Незважаючи на те, що реєстрація зазначеного нерухомого майна як і земельних ділянок під ними була проведена за відповідачем, відповідно до ч.1 ст.60, ч.5 ст. 61 СК України, вказане майно є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка в разі розподілу спільного майна подружжя є рівними якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Також відповідно до ст.22 КпШС України, майно , нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю ( початок набуття права власності на спірне майно мав місце до 01.01.2004 року , тобто до набрання чинності СК України). Доказом набуття власності за час спільного проживання є: свідоцтво про укладення шлюбу від 6.11.1993 року (т.1 а.с.6), свідоцтво про розірвання шлюбу від 02.03.2007 року (т.1.а.с.7), довідка Лубенської ОДПІ про те, що сторони по справі були приватними підприємцями та отримали прибутки з 2000 року по 2009 рік, [PERSON] у розмірі 2 866 389 гривень, а [PERSON] у розмірі 97 289 гривень (т.2 а. с. 17),довідками Лубенської філії Полтаваобленерго, про те що житловий будинок по вул. Космічній №36 приєднаний до електропостачання у червні 1996 року, у період спільного проживання, а 29.03.2012 року договір переукладений до теперішнього часу (т.2 а.с.93), технічними умовами на енергозабезпечення будинку по вул. Космічній, 36 від червня 1996 року, які виготовлялися у період спільного проживання (т.2 а.с.110), квитанціями за дольову участь в електромережі, яка свідчить про сплату спільних коштів за підключення будинку до енергопостачання від 12.01.1995р. (т.2 а. с. 111), рахунком-фактурою за розміщення об'єкту торгівлі від 3.10.2001 року у період спільного проживання (т.2 а.с.115), ордером за сплату проекту торгівельної точки від 04.01.2001 року у період спільного проживання (т.2 а.с.116), технічними умовами приєднання магазину по вул. Харківській №72-А до електричних мереж від 15.07.2005 року (т.2 а.с.93,95), у період спільного проживання, виготовленням проекту торгового павільйону від 2001 року ( т.2 а.с.98), технічними умовами на павільйон від 15.08.2001 року (т.2 а. с. 100), проектом газового підключення будинку по вул. Космічній №36 від 1999 року (т.2 а.с.104) в період спільного проживання, актом підключення газу до будинку по вул. Космічній ,36 від грудня 2000 року (т.2 а.с. 106), договором на експлуатацію газового лічильника по вул. Космічній, 36 від 29.01.2001 року (т.2 а.с.108), договором про надання послуг з газопостачання по вул. Космічній, 36 (т.2 а.с. 119-120), калькуляцією вартості робіт на торгову точку від 15.11. 2001 року (т.2 а. с. 121), квитанцією про оплату земельної ділянки від 27.02.2002 року в період спільного проживання (т.2. а. с. 112). Показами свідка [PERSON] про те, що він проживає по сусідству зі сторонами. Будували вони будинок у 1995-1996 роках. В основному будівництвом займався [PERSON] [PERSON] на будівництві він не бачив. Магазин будували у 2002 році, це в той період коли у них було підприємство «Стелс». Показами свідка [PERSON] про те, що у 2001 році він, не маючи роботи, виконував різну роботу по домовленості. [PERSON] попросив його попрацювати на будівництві магазину і він рив там траншею, заливав бетон, робив опалубку. За виконану роботу з ним розраховувався особисто [PERSON] Приписом інспекції Державного архітектурно - будівельного контролю від 7.07.2006 року (т.2 а.с.117), згідно якого підтверджується будівництво магазину. Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 23.05.2012 року за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Лубенського міськрайонного суду від 24.04.2012 року в якому зазначено, що суд першої інстанції вірно встановив, що домоволодіння під номером 36 по вул. Космічній в с. Засулля Лубенського району будувалось в період часу з 1992 року по 2008 рік, рішенням апеляційного суду Полтавської області від 01.03.2016 року, згідно якого скасовано рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 23.05.2011 року і констатовано, що на даний час [PERSON] не втратив право користування житловим будинком по вул. Космічній, 36 в с. Засулля Лубенського району. Відеозаписом на якому зафіксовано будівництво одноповерхового житлового будинку по вул. Космічній №36 станом на березень 1996 року і на якому відповідач вказує, що вказану будівлю побудував [PERSON] Відповідач вказує на те, що будинок вона побудувала до укладення шлюбу з позивачем і є його власником, посилаючись на ст.ст.182, 331 ЦК України. Так, дійсно відповідач отримала земельну ділянку 0,10 га для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд у с. Засулля Лубенського району до укладання шлюбу з позивачем, але ця обставина не вказує на те, що вона побудувала будинок до реєстрації шлюбу з позивачем. Жодного доказу про завершення будівництва та здачі його в експлуатацію до 6.11.1993 року відповідач суду не надала. Відповідач отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно тільки 19.09.2008 року. В силу ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того на кого воно оформлене. Рішення Засульської сільської ради про надання земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку стосується тільки земельної ділянки і не підтверджує обставини самого будівництва. Відповідач в запереченні вказує на капітальний ремонт будинку і додала до матеріалів справи договір підряду із ТОВ «Будінвест» від 20.02.2007 року. Але цей договір немає юридичного значення по справі так як мова йде про спільне будівництво будинку, а не про його ремонт. Жодного документу про придбання будівельних матеріалів, наявність коштів для будівництва будинку відповідач не зазначила. Відповідно до п. 23 Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Відповідно до п.18-2 Постанови ПВС України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні, будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК . Відповідно до рішення апеляційного суду Полтавської області від 01.03.2016 року позивач [PERSON] не втратив права користуватися житловим будинком по вул. Космічній , 36 в с. Засулля Лубенського району. У своїх запереченнях відповідач також зазначає, що земельна ділянка та магазин у с. Засулля по вул. Харківській №72-А є її приватною власністю, так як придбане і побудоване нею як приватним підприємцем. А відповідно до п.29 ПВСУ №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до положень ст. 57, 61, 62 ЦК України, майно фізичної особи підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Доказом того, що земельна ділянка була придбана в період шлюбу є рішення Засульської сільської ради від 14.12.2000 року (т.2 а.с.118) про виділення земельної ділянки для ведення підприємницької діяльності, квитанції про оплату земельної ділянки від 27.02.2002 року, 17.07.2003 року ( т.2 а.с.112, 114), технічні умови та проект будівництва на павільйон від 15.08.2001 року (т.2 а. с. 98,100), калькуляція вартості робіт на продуктовий магазин від 15.11.2001року (т.2 а. с. 121), ордер за проект торгівельної точки від 4.01.2001року (т.2 а.с.116), рахунок-фактура за розміщення об'єкту торгівлі від 3.10.2001 року (т.2 а.с.115), технічні умови приєднання магазину до електричних мереж від 15.07.2005року (т.2 а.с.93,95). Постановою ВСУ від 11.03.2015 року №6-21 цс 15 зазначено, що правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Так, згідно зі статтею 52 ЦК України, фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.Те, що магазин і земельна ділянка придбані лише за особисті кошти відповідача в судовому засіданні свого підтвердження не знайшло. Як позивач так і відповідач в період спільного проживання були приватними підприємцями, тому все майно придбане і створене ними є їх спільною сумісною власністю. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, вже не діє. Окрім того, на спростування доводів відповідача, проте , що майно фізичної особи підприємця є лише його власністю та на нього не поширюється правовий режим спільної сумісної власності є правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 13.06.2016 року у справі № 6-175 цс 15, де зазначено, що системний аналіз статей 57, 60 та 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути обєктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя. Майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Щодо пропуску строків позовної давності в даній справі то суд вважає, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати складення актового запису про розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України ) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (стаття 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК України). Позивач у 2015 році дізнався, що відповідачка має намір відчужити спільне майно і тому звернувся до суду за захистом своїх прав. Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 01.03.2016 року скасовано рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 23.05.2011 року та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено, тобто констатовано наявність у позивача однієї із правомочностей власника ( право користування майном), а також зазначено, що оформлення [PERSON] права власності на будинок на своє імя після розірвання шлюбу з позивачем не є достатнім доказом її особистої власності. Відповідач не заперечує той факт, що до будівництва магазину там знаходилася торгова точка, де вона здійснювала підприємницьку діяльність. Вказане також підтверджується наступними доказами: виготовленням проекту торгового павільйону від 2001 року (т.2 а.с.98); технічними умовами на павільйон від 15.08.2001 року( т.2 а.с.100) ; рахунком-фактурою за розміщення обєкту торгівлі від 03.10.2001 року( т.2 а.с.115), ордером за сплату проекту торгівельної точки від 04.01.2001 року (т.2 а.с.116). Ці докази вказують на те, що підприємницька діяльність як позивача так і відповідача розпочиналася за їх спільні кошти. І за їх спільні кошти був побудований торговий павільйон який потім був переобладнаний у магазин. Доказів того, що відповідне майно було придбано за особисті кошти відповідачем суду не надано. За ч.1 ст.61 СК України, обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Згідно ч.3 ст.319 ЦК України, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У відповідності до ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох і більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved