Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

17.05.2021 року позивач звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що є власником вказаної квартири, в якій, крім неї, зареєстровані: [PERSON] - син, [PERSON] - дочка, яка не проживає у даній квартирі з 2018 року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей не має. Як зазначає позивач, перешкод в користуванні жилим приміщенням ні вона, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Повідомила, що з 2018 року відповідач проживає в Португалії, де 27.12.2019 року зареєструвала шлюб. Вказала, що відповідач позбавлена права власності на вказану квартиру на підставі рішення суду. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, в зв`язку з чим змушена звернутися до суду з даним позовом. Після виконання вимог ст.187 ЦПК України на підставі ухвали суду від 22.06.2021 року відкрито провадження у цивільній справі, з урахуванням вимог ст.274 ЦПК України судовий розгляд вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження та роз`яснено сторонам про порядок та строки виконання ними вимог цього Кодексу. Клопотання сторін про розгляд справи в судовому засіданні з їх повідомленням у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України до суду не надходило. Позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримавши позовні вимоги в повному обсязі, просила задовольнити. Копію позовної заяви та доданих до неї документів надіслано відповідачу рекомендованим повідомленням, проте правом на надання відзиву остання не скористалася. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про судовий розгляд справи, будь-яких клопотань та відзив на позовну заяву не подав, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів в порядку, передбаченому ст.ст.279,280 ЦПК України. Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення інших процесуальних дій, в тому числі забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про право власності, видане Фондом комунального майна Валківської районної ради згідно з розпорядженням (наказом) від 25.11.1993 року №174, записане у реєстрову книгу за №26-2707. Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 19.10.2017 року у справі №615/1045/17 встановлено, що частка [PERSON] у приватній, спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] складає 1/3 частину. Переведено на [PERSON] право власності співвласника [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частину вказаної квартири. Право власності [PERSON] на 1/3 частину зазначеної квартири припинено. Відповідно до витягу №442 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 14.05.2021 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яка згідно акту від 15.05.2021 року за вказаною адресою не проживає з 2018 року. Ст.41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, придбаною в установленому законом порядку. Право приватної власності непорушне. За змістом ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Ч.1 ст.319 ЦК України, ст.150 ЖК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.322 ЦК України). Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім`ї зобов`язані приймати участь у витратах по утриманню і проведенню ремонту. До членів сім`ї власника відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України належать дружина, їх діти і батьки, або інші особи, які постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Ст.162 ЖК України встановлено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно п.33 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст.ст.391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Ст.15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна сторона відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Наведені докази свідчать, що позивач має право власності на житловий будинок, а отже має всі передбачені законом права власника житлового приміщення. Доказів, які б свідчили про незаконність набуття позивачем права власності на житловий будинок, суду не надано. Аналізуючи статті 322 ЦК України та 156 ЖК України, суд вбачає, що відповідач не проживає в будинку за місцем реєстрації тривалий час, не приймає участі у витратах на його утримання, не надав доказів щодо домовленості з власником про порядок користування даним приміщенням. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що відповідач втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Позивач, як власник будинку, має право вимагати усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, тому позов підлягає задоволенню. Понесені позивачем судові витрати у справі відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, як документально підтверджені, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved