Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

15 квітня 2019 року позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням цокольного поверху № 15-1-:-15-9 в житловому будинку літ. «Б-4» загальною площею 69.7 кв.м. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 квітня 2019 року між позивачем та відповідачем укладено договір оренди нежитлового приміщення та підписано акт прийому-передачі приміщення, проте, відповідач відмовив позивачу у наданні ключів від вхідних дверей орендованого нежитлового приміщення та не надав згоду на здійснення демонтажу вхідних дверей чим саме здійснив перешкоди позивачу в користуванні нежитловим приміщенням. Ухвалою від 18 квітня 2019 року позовну заяву залишено без руху, оскільки позивачем в порушення ч.4 ст. 177 ЦПК України не надано документ, що підтверджує сплату ним судового збору у розмірі 768,40 грн. 26 квітня 2019 року позивач надав через канцелярію суду заяву про усунення недоліків та надав суду оригінал квитанції про сплату судового збору у розмірі 768,40 грн. Ухвалою від 04 липня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження. 02 жовтня 2019 року представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. 02 жовтня 2019 року представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, та у відсутності відповідача. Надав до суду заяву відповідача про визнання позову, у якій відповідач зазначає, що визнає позов у повному обсязі та проти її задоволення не заперечує. Судове засідання по цій справі просить провести у його відсутності. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У судове засідання сторони які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи не з`явились. Суд, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди нежитлового приміщення № 1 від 04 квітня 2019 року. Згідно п.1.1., п.1.2. Договору відповідач в порядку та на умовах, визначених договором зобов`язується передати позивачу, а позивач зобов`язується прийняти у тимчасове платне користування (оренду) нежитлове приміщення цокольного поверху № 15-1-:-15-9 в житловому будинку, літ. «Б-4» загальною площею: 69.7 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Згідно п.1.3. Договору відповідач є власником нежитлового приміщення на підставі договору купівлі-продажу приміщення від 02.04.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом ХНМО Лавіндою Н.О., зареєстрованого в реєстрі за реєстровим №1150. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.04.2019 року вбачається, що власником цього приміщення є саме відповідач - [PERSON] . Пунктом 2.1. Договору встановлено зобов`язання відповідача забезпечити безперешкодне користування позивачем приміщенням. Згідно акту прийому-передачі приміщення від 04 квітня 2019 року (додаток №1 до Договору) відповідач передав, а позивач прийняв у тимчасове платне користування (оренду) нежитлове приміщення цокольного поверху № 15-1-:-15-9 в житловому будинку, літ. «Б-4» загальною площею: 69.7 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] . 04 квітня 2019 року позивачем та відповідачем складено акт огляду нежитлового приміщення, з якого вбачається існування перешкод у користуванні нежитловим приміщенням у зв`язку із самовільним здійсненням заміни замків на вхідних дверях до цього приміщення. Таким чином, внаслідок невиконання відповідачем умов договору позивач був позбавлений можливості реалізувати своє право користування нежитловим приміщенням. Відповідно до ст.ст. 526, 527 ЦК України сторони повинні належним чином та в установлений договором чи законом строк виконувати взяті зобов`язання, і кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України: за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Статтею 762 цього Кодексу передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Відповідно до ст. 767 ЦК України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві річ у комплекті і у стані, що відповідають умовам договору найму та її призначенню. Наймодавець зобов`язаний попередити наймача про особливі властивості та недоліки речі, які йому відомі і які можуть бути небезпечними для життя, здоров`я, майна наймача або інших осіб або призвести до пошкодження самої речі під час користування нею. Наймач зобов`язаний у присутності наймодавця перевірити справність речі. Якщо наймач у момент передання речі в його володіння не переконається у її справності, річ вважається такою, що передана йому в належному стані. Згідно з частиною 1 статті 795 Цивільного кодексу України передання наймачеві будівлі оформлюється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (ст. 396 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз`яснено у п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення статті 391 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивач сплатив при подачі позову судовий збір в розмірі 768,40 грн. Таким чином, враховуючи, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат в розмірі 384,20 грн. та повернення позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в розмірі 384,20 грн.

Outcome: approved