Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

[PERSON] (зареєстроване фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] ), звернулась до Станично-Луганського районного суду Луганської області із заявою, де заінтересованою особою, вказала: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Перевальському та Станично-Луганському районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (місцезнаходження: 93600, Луганська область, Станично-Луганській район, смт. Станиця Луганська, вулиця Центральна, будинок 31), про встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в місті Луганську Луганської області, Україна. Ухвалою Станично-Луганського районного суду Луганської області від 24 грудня 2020 року, справа за заявою [PERSON] , заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Перевальському та Станично-Луганському районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про встановлення факту смерті, на підставі пункту 1 частини 1 статті 31 Цивільного процесуального кодексу України, була передана до Рубіжанського міського суду луганської області. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддею для розгляду судової справи № 430/53/20, визначено [PERSON] . Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 24 лютого 2021 року, провадження у справі було відкрито, справу визнано малозначною, а її розгляд вирішено провести за правилами спрощеного провадження, із проведенням судового засідання 15 березня 2021 року о 09 годині 30 хвилин. В судове засідання учасники справи не з`явились, були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили, просили справу розглянути без їх участі. Тому, на підставі частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція заявниці полягала у тому, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Але у зв`язку з тим, що вона померла в місті Луганську, тобто на території, яка визнана Верховною Радою України тимчасово окупованою та на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, заявник не може отримати лікарське свідоцтво про смерть, встановленого українським законодавством зразка. Як наслідок, не може зареєструвати факт смерті матері в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримати свідоцтво про смерть встановленого українським законодавством зразка. Заінтересована особа будь-яких пояснень та/або заперечень не надавала. Розглядаючи заяву [PERSON] по суті, суд виходить з такого. Відповідно до положень частини 2 статті 49 Цивільного кодексу України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Положення частини 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачають, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті в певний час або про оголошення її померлою. Форма лікарського свідоцтва про смерть, що видається закладами охорони здоров`я або судово-медичною установою та вимоги і підстави його заповнення встановлені Інструкцією щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма №106/о), затвердженою Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року №545. Зокрема, Інструкцією серед іншого встановлено, що: лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і записів у медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результату розтину (пункт 2.2.); у разі, якщо смерть настала внаслідок дії зовнішніх факторів (травми, асфіксії, дії крайніх температур, електричного струму, отруєнь тощо), після штучного аборту, проведеного поза межами медичного закладу, смерті на виробництві, при раптовій смерті дітей першого року життя та інших осіб, які не перебували під медичним наглядом, померлих, особа яких не встановлена, а також у тих випадках, коли є підозра на насильницьку смерть, лікарське свідоцтво про смерть видається судово-медичним експертом після розтину (пункт 2.3.); забороняється видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, без особистого встановлення лікарем факту смерті. У виняткових випадках свідоцтво про смерть може бути видано лікарем, який встановив смерть тільки на підставі огляду трупа (при відсутності ознак або підозри на насильницьку смерть) та даних медичної документації про наявність у померлого при житті хвороб, які в своєму перебігу могли призвести до настання смерті (пункт 2.4.). Таким чином, діюче законодавство України передбачає державну реєстрацію факту смерті або на підставі лікарського свідоцтва про смерть, або на підставі рішення суду. При цьому видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, тобто без встановлення лікарем факту смерті, забороняється. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] , народилась [INFO] (а.с. 4-5,8,10). Її матір`ю, відповідно до свідоцтва про народження є [PERSON] (а.с. 8). Згідно даних, занесених у паспорт громадянина України, [PERSON] , з 26 лютого 1965 року мала зареєстроване місце проживання в місті Луганську (а.с. 9). Але [INFO] [PERSON] померла в місті Луганську, причина смерті: дисцикуляторна енцефалопатія ІІІ, атеросклероз сосудів головного мозку (а.с. 11,12). Суд констатує, що остання обставина встановлена судом на підставі наданих заявником письмових доказів у вигляді свідоцтва про смерть, лікарського свідоцта про смерть та довідки про причину смерті, що видані закладами охорони здоров`я та закладами, що реєструють акти цивільного стану громадян, які не входять у систему закладів охорони здоров`я та у систему органів реєстрації актів цивільного стану громадян України, і ці органи не зареєстровані за законодавством України, але знаходяться на території держави Україна, зокрема у місті Луганську. Тут суд врахував, що місто Луганськ, згідно положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р входить до переліку населених пунктів, на території якого органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. А на підставі статей 1 та 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року №2268-VIII та Указу президента України №32/2019 від 07 лютого 2019 року «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» - місто Луганськ, вважається тимчасово окупованою територією України. І фактично, що є загальновідомими обставинами, нині, знаходження на території міста Луганськ небезпечно як для здоров`я, так і для життя будь-якого громадянина України, а право на свободу та особисту недоторканість не забезпечуються державою Україна на території цього міста, що підтверджується Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року №462 «Про Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод"». А це, об`єктивно свідчить про те, що на території міста Луганськ, нині, жодний орган державної влади України, у тому числі і заклади системи охорони здоров`я та системи реєстрації актів цивільного стану громадян працювати не можуть. Як наслідок, суд погоджується із аргументами заявниці про те, що отримати документи, встановленого законодавством України зразка і виданих компетентним Україною закладом для підтвердження факту смерті, заявниця не може. Проте суд оцінює і сприймає надані йому докази як допустимі, виходячи з наступного. Як відзначив Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні від 10 травня 2001 року (справа Кіпр проти Туреччині), зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих де-факто органів та інститутів окупаційної влади далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать (п.96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (п.92). А в рішенні від 23 лютого 2016 року (справа Мозер проти Республіки Молдова та Росії), Європейський Суд з прав людини вказав на те, що першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (п.142). Тому з огляду на обставини цієї справи та зобов`язання України, як однієї з Договірних Сторін Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, поважати права людини, суд не бачить підстав аби не враховувати впроваджений Європейським судом з прав людини підхід. І саме тому, суд вважає, що надані заявницею письмові докази є належними, допустимими та достовірними, а також такими, що поза всяким сумнівом доводять факт смерті [INFO] в місті Луганську [PERSON] , [INFO] . Зважаючи на викладене та доведеність факту смерті, який просила встановити заявниця, і при цьому необхідність державної реєстрації цього факту органами державної влади України для реалізації заявницею своїх прав повною мірою, суд вважає за можливе заяву [PERSON] про встановлення факту смерті, задовольнити. Отже,

Outcome: approved