Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

21 жовтня 2019 року позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла її мама [PERSON] , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне спадкодавцю майно. До складу спадкового майна, яке залишилось після смерті [PERSON] входить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Заповіту спадкодавець не залишила. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є діти спадкодавця, які виступають сторонами у цій справі. Також позивач зазначає, що після смерті матері приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гордійчук М.В. заведена спадкова справа. 30 вересня 2019 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадкового майна, а саме: на 1/3 частку земельної ділянки площею 5,1214 га для ведення особистого селянського господарства. Оскільки житловий будинок, який є предметом спадкування, за життя спадкодавець не приватизувала, то вона наразі позбавлена можливості отримати свідоцтво на право на спадщину на вказане нерухоме майно через відсутність правовстановлюючих документів на нього. Наведене зумовлює необхідність звернення до суду з цим позовом. На підставі викладеного позивач просить визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно, а саме: на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2019 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак представник позивача адвокат Басалик В.Ф. подала суду заяву про розгляд справи без її участі. Вказаною заявою представник позивача також підтримала позовні вимоги та, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення, просить позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись судом про дату, час та місце розгляду справи. Адресовані їм судові повістки та матеріали позову повернулись на адресу суду не врученими адресатам. Повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи здійснювалось судом в порядку, передбаченому п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України. З огляду на положення п. 4 ч.8 ст. 128 ЦПК України відповідачі [PERSON] та [PERSON] вважаються такими, що повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явилися в судове засідання, відзиву на позов не подали та враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд встановив, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 12 січня 2010 року Заборолівською сільською радою Луцького району (а.с.5). Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). До складу спадкового майна, яке залишилось після смерті [PERSON] , входить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На випадок своєї смерті [PERSON] заповіту не залишила, а тому, в цьому випадку спадкування здійснюється за законом. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 1 статті 1267 ЦК України встановлено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є її діти: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Факт родинних стосунків між спадкодавцем та позивачем [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження останньої серії [NUMBER] , виданого 24 березня 1979 року Заборолівською сільською радою Луцького району Волинської області та копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , відповідно до якого [PERSON] уклала шлюб та змінила прізвище на [PERSON] (а.с.6, 6а). В частині 1 ст. 1270 ЦК України зазначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що після смерті спадкодавця [PERSON] приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гордійчук М.В. заведено спадкову справу та на частину спадкового майна, а саме, на 1/3 частку земельної ділянки площею 5,1214 га для ведення особистого селянського господарства, [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 7,9). Відповідно до ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З дослідженої в судовому засіданні копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що позивачу приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гордійчук М.В. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , оскільки спадкоємець не надала документів, які встановлюють факт приналежності майна спадкодавцю (а.с.20). Таким чином, позивач позбавлена можливості отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно в зв`язку з тим, що в неї немає правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності спадкодавця на спірне нерухоме майно. Відповідно до абз. 3 ч.2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. З витягу з погосподарської книги №11 за 2006-2010 роки села Олександрівка Заборолівської сільської ради Луцького району Волинської області встановлено, що за особовим рахунком № [NUMBER] знаходиться житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який належав [PERSON] і знаходиться в [ADDRESS] (а.с.8). З копії технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що житловий будинок за вказаною адресою складається з однієї житлової кімнати, коридору, кухні та кладової, загальна площа будинку становить 37,0 кв.м. (а.с.15). З огляду на наведене, судом встановлено, що житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , належав [PERSON] на праві приватної власності. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин, враховуючи, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом та прийняла спадщину після смерті [PERSON] , але нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно у зв`язку з відсутністю документів, які засвідчують право власності на нього, то суд дійшов висновку, що позов, в межах заявлених вимог, підлягає до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved