Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

28.10.2019 року позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову посилається на те, що 17.04.2010 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Бабушкінського управління юстиції м. Дніпропетровська. Від шлюбу мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . З липня 2017 року вони не проживають разом, не ведуть спільного господарства, шлюбні стосунки не підтримують. Фактично сім`я вже припинила своє існування, ними втрачено почуття любові та поваги один до одного, збереження родини є неможливим та суперечитиме інтересам обох з подружжя. Спору про поділ майна не мають, за їх спільною згодою дитина проживає з нею. Оскільки нормальні стосунки між подружжям неможливі, як неможливе і примирення, прохає розірвати шлюб. Ухвалою суду від 15.05.2020 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 05.02.2021 року справу прийнято до провадження цим складом суду. 12.05.2020 року до суду надійшла заява позивача, згідно із якою вона свої позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні, справу прохала вирішити у її відсутність. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. 12.05.2020 року до суду надала письмову заяву, згідно з якою прохала справу розглянути у її відсутність. Позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Сторони у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. В зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, та примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до вимог ст. 112 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Згідно з вимогами ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу відновити своє дошлюбне прізвище. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, 17.04.2010 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 130. Від шлюбу сторони мають на цей час малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Як зазначено позивачем у позові та визнається відповідачем, шлюбні стосунки між сторонами, ведення спільного господарства, припинені з липня 2017 року. Причиною цього стали різні погляди на шлюб та сім`ю, внаслідок чого, позивач вважає, що спільне життя з відповідачем і збереження шлюбу є неможливими та суперечить її інтересам. Спору щодо поділу майна сторони не мають. Після розірвання шлюбу сторони дійшли згоди щодо проживання дитини разом з матір`ю. Враховуючи викладене та задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Оскільки жоден з подружжя за час знаходження справи у провадженні суду не висловив бажання щодо примирення, приймаючи до уваги договірну природу шлюбу та принцип добровільності, суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та вважає за можливе розірвати шлюб між сторонами, а тому позов [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду з позовною заявою [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп., що підтверджується квитанцією від 28.10.2019 року № 58248, що міститься у матеріалах справи. До початку розгляду справи по суті відповідач надав заяву про визнання позову. Внаслідок того, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачу належить повернути 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто у сумі 384 грн. 20 грн. Решту судового збору у сумі 384 грн. 20 коп. належить стягнути з відповідача на користь позивача, позовні вимоги якого задоволені. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved