Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому зазначив, що йому на праві власності належить ? частини житлового будинку № 41 по пров.Армійському в м.Запоріжжя, з яких: ? - на підставі свідоцтва про право власності № 237 від 16.02.1989 р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] народних депутатів № 55/33 від 09.02.1989 р., та ? частина на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.09.2014 р. № 336/904/14-ц, провадження 2/336/948/14. Відповідачу [PERSON] належить ? частина вказаного будинку у порядку спадкування після смерті [PERSON] Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської [PERSON] від 09.02.1989 р. № 55/33 за житловим будинком № 41 по пров.Армійському в м.Запоріжжя закріплено земельну ділянку площею 346 кв.м. та встановлені межі землекористування. З питань користування та володіння житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами між сторонами виникають суперечки. Посилаючись на ст.ст.317, 319, 367 ЦК України, позивач просить провести поділ житлового будинку № 41 по пров.Армійському в м.Запоріжжя між ним та [PERSON] відповідно до часток у праві спільної власності. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовну заяву, просила її задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та наданих сторонами доказів, за другим варіантом, запронованим експертом у висновку експертизи № 2136 від 25.09.2015 р. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених в письмових запереченнях (а.с33-36). Представик третьої особи Запорізької міської ради до суду не з»явився, про розгляд справи був повідомлений у встановленому законом порядку, заяви про бажання приймати участь у судових засіданнях до суду не подавав. Представник третьої особи районної адміністрації Запорізької міської [PERSON] по Шевченківському району, як органу опіки та піклування, підтримала позов, заявлений [PERSON] Вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін, та представника третьої особи, дослідивши надані письмові докази в сукупності, суд дійшов до висновку про те, що позов [PERSON] заявлений обґрунтовано та підлягає задоволенню, виходячи з встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено та перевірено доказами, що [PERSON] належить ? частини будинку № 41 по провулку Армійському в м.Запоріжжя, з яких: ? - на підставі свідоцтва про право власності № 237 від 16.02.1989 р., та ? частина на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.09.2014 р. № 336/904/14-ц, провадження 2/336/948/14 (а.с.4-11). Відповідач [PERSON] користується ? частиною вказаного будинку, як спадкоємець після смерті власника [PERSON] (а.с.6-10). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Ч.5 ст.1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.09.2014 р. (а.с.7-8) та ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 06.11.2014 р. (а.с.9-10) судом встановлено, що [PERSON], як спадкоємець першої черги після смерті власника 1/2 частки житлового будинку - [PERSON], оспорював право власності [PERSON] на 1/4 частку спірного житлового будинку та просив усунути того від спадкування. З наведеного суд дійшов висновку, що ? частка житлового будинку № 41 по пров.Армійському в м.Запоріжжя успадкована відповідачем після смерті [PERSON] з моменту її смерті та до нього перейшли всі права та обов»язки власника. Рішенням виконкому [PERSON] районної [PERSON] від 09.02.1989 р. № 55/33, за житловим будинком № 41 по пров.Армійському в м.Запоріжжя закріплена площа земельної ділянки в розмірі 346 м.кв. (а.с.). Відповідно до ст.364,370 ЦК України, співвласники мають право на виділ в натурі їх частки з майна, що знаходиться в спільній сумісній власності. Між сторонами існує спір щодо порядку користування житловим будинком. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Таким чином, у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. У ч. 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України). Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч. 1 ст. 183). Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Саме така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Окрім того, за змістом ч. 1 ст. 364 ЦК України виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об'єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об'єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року N 1117 "Про ідентифікацію об'єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них". Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55. Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об'єкту поштової адреси. Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. (Правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 30 вересня 2015 року у справі N 6-286цс15). Як встановлено судом, сторони є співвласниками житлового будинку № 41 по пров.Армійському в м.Запоріжжя. Згідно висновку експерта № 2136 від 25.09.2015 р. судової будівельно-технічної експертизи, експертом було запропоновано два варіанти можливого поділу спірного житлового будинку. Згідно висновку експерта самочинно збудовані побудови, розташовані на земельній ділянці № 41 по пров.Армійському в м.Запоріжжя, в розрахунках часток співвласників при визначенні порядку користування житловим будинком, не враховувались. Суд вважає вказаний висновок належним та допустимим доказом у даній справі, оскільки вказаний висновок, хоча й був складений при розгляді іншої цивільної справи № 336/2333/15-ц, пр.№ 2/336/1501/2015, але між тими самим сторонами, з приводу того ж спору, та містить відповіді на питання, які підлягають доказуванню у цій справі. З наведеного, суд дійшов висновку, що позивач довів його право, як співвласника на поділ спірного житлового будинку у обраний ним спосіб, підлягає захисту, а тому суд задовольняє вимоги позивача про поділ житлового будинку, згідно другого варіанту, запропонованого експертом у висновку № 2136 від 25.09.2015 р. Суд не може взяти до уваги як обґрунтовані доводи відповідача про те, що виділення [PERSON] приміщень в житловому будинку загальною площею 29,5 кв.м. значно погіршить житлові умови членів його сім»ї, у тому числі неповнолітніх дітей, так як поділ будинку здійснюється між його співвласниками. Врахування при цьому інтересів членів сім'ї співвласників майна, яке підлягає поділу діючим законодавством не передбачено. Поділ будинку відповідає Державним будівельним нормам, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Суд не погоджується і з доводами відповідача про те, що згідно ст. 152 ЖК України переобладнання і перепланування житлового будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, проводяться з дозволу виконавчого комітету місцевих народних депутатів, так як Законом України від 12.02.2015 р. № 191-VII ця норма Житлового кодексу викладена в новій редакції, яка надання такого дозволу органом місцевого самоврядування не передбачає. Згідно діючого на час розгляду справи законодавства до компетенції органів місцевого самоврядування не відносяться функції з контролю за виконанням власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду. Крім того, суд враховує ту обставину, що запропонований варіант поділу будинку не передбачає значних переобладнань з втручанням в несучі конструкції будинку, крім демонтування перегородки, влаштування дверних блоків. З пояснень експерта [PERSON] судом встановлено, що при складанні висновку, ним були враховані вимоги ДБН для здійснення таких переобладнань, а також обладнання виділених часток роздільними системами опалення, водопостачання, каналізації, електро-, газопостачання не потребує узгоджень, оскільки житловий будинок вже фактично обладнаний вказаними системами. З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі ст.88 ЦПК україни, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати в сумі 551,20 грн.

Outcome: approved