Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

26 вересня 2017 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що їй на праві власності на підставі договору дарування домоволодіння від 24 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шабашовим В.В., належить домоволодіння [ADDRESS] На момент отримання нею домоволодіння в дар від батька, в ньому був зареєстрований відповідач [PERSON] Батько їй пояснив, що вказана особа є його знайомим, який не мав місця проживання та попросив батька зареєструвати його в належному йому будинку. Батько погодився і відповідач [PERSON] [INFO] був зареєстрований за адресою [ADDRESS]. З моменту реєстрації відповідач в будинок не вселявся і ніколи в ньому не проживав. Позивач постійно проживає в спірному домоволодінні з 1995 року, але відповідача ніколи не бачила. Зазначені обставини стали причиною звернення позивача до суду з вказаним позовом, в якому вона просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися через засоби масової інформації газету «Вісті Придніпров'я» від 19 жовтня 2017 року № 81 (1880), оскільки фактичне місце проживання суду не відоме. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з'явився, направив на адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що позивачці [PERSON] згідно договору дарування домоволодіння від 24 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шабашовим В.В., належить домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 4). Згідно довідки голови територіального комітету самоорганізації населення селища Шевченко Дмитрієва С.А. від 22 вересня 2017 року № 739, відповідач [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с. 5). З наданої позивачем копії домової книги для реєстрації громадян, проживаючих в будинку вбачається, що відповідач [PERSON] з [INFO] був зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с. 7-8). Вказані обставини також підтверджуються актом огляду домоволодіння від 22 вересня 2017 року по [ADDRESS] згідно якого [PERSON] з 10 січня 1997 року за даною адресою фактично не проживає, особистих речей вказаного громадянина не виявлено, спальних місць та інших ознак, які б вказували на факт проживання у даному домоволодінні немає (а.с. 6). Позивач зазначає, що реєстрація відповідача за вказаною адресою в її будинку, який не є її членом сім'ї та в якому він ніколи не проживав, перешкоджає їй отримати субсидію та змушує її нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, а також перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню належним їй майном. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації проживання в Україні здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Права власника житлового будинку, квартир визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ст. 391 ЦК, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут (у тому числі на право проживання) може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають значення. З огляду на те, що з моменту реєстрації відповідача в належному позивачеві будинку [ADDRESS], останній в ньому не проживав, не був пов'язаний з позивачкою спільним побутом та не являється членом її сім'ї, право відповідача на користування належним позивачу житловим будинком - підлягає припиненню відповідно до положень ст. 391 та ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України. Приходячи до такого висновку, суд враховує аналогічну правову позицію, яка викладена у Постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 року по справі 6-2931 цс 16.

Outcome: approved