Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-27 00:00:00

21 липня 2017 року [PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення факту смерті свого батька [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], який помер19 лютого 2017 року в м. Іловайськ Донецької області. Обґрунтовуючи заяву зазначила, що для реєстрації органами державної реєстрації актів цивільного стану України факту смерті [PERSON] та видачі свідоцтва про смерть вона звернулась до Кальміуського районного у місті Маріуполі відділу ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області, однак їй було відмовлено у звязку з тим, що предявлена копія свідоцтва про смерть видана на території, де органи державної влади України тимчасового не здійснюють свої повноваження та рекомендовано звернутись до суду. Заявник [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі в судовому засіданні, заяву підтримує, просила суд її задовольнити. Представник заявника адвокат [PERSON] надав до суду заяву, в якій просив розглянути заяву [PERSON] без його участі в судовому засіданні, заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. \~ \~ \~ \~ Представник заінтересованої особи, Добропільського районного відділу ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області, в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв без участі представника до суду не надходило. \~ \~ \~ \~Представник заінтересованої особи, Кальміуського районного у місті Маріуполі відділу ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області, в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд заяви без участі представника в судовому засіданні, просив винести рішення на розсуд суду. Суд вважає можливим розглянути справу без участі заінтересованих осіб, які належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], який помер19 лютого 2017 року в м. Іловайськ Донецької області підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. В судовому засіданні встановлено, що адреса місця реєстрації заявника [PERSON] є м. Іловайськ, вул. Шевченко, 116а/40 Донецька область. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]), [INFO] є рідною донькою [PERSON] (померлого), що підтверджується свідоцтвом про народження ІІ-НО № 258786 від 16.08.1973 року, копія якого долучена до матеріалів справи. З копії свідоцтва про одруження серії VI-НО № 330160 від 07.08.1993 р., яка додана до матеріалів справи, вбачається що [PERSON] після реєстрації шлюбу зміна прізвище на «Гарбаренко». Згідно довідки про причину смерті № 34 від 20.02.2017 року, яка була видана «Узловая больница станции Иловайск ДНР», [PERSON] помер 19 лютого 2017 року, причина смерті церебральний атеросклероз з гіпертензією. З відмови у проведенні державної реєстрації смерті, яка була видана начальником Кальміуського районного у місті Маріуполі відділу ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області від 14.07.2017 року №2552/15.3-26, вбачається, що представнику заявниці адвокату ТОВ «Юридична компанія «Гарант Правосуддя» було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], який помер19 лютого 2017 року в м. Іловайськ Донецької області, так як було предявлено документ, який виданий на території, де органи державної влади України тимчасового не здійснюють свої повноваження. На підтвердження факту смерті до матеріалів справи також долучені такі копії: свідоцтво про смерть ДНР № 061563 від 21.02.2017 року, довідка комунального підприємства про поховання [PERSON], фотознімки з місця поховання. Згідно відповіді Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану головного управління юстиції у Донецькій області від 26.07.2017 року, за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян актовий запис про смерть [PERSON], [INFO], не складався. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті цього Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною 2 цієї статті є недійсними і не створює правових наслідків. Отже, свідоцтво про смерть серії ДНР № 061563 від 21.02.2017 р., яке видано адміністрацією міста Іловайська міста Харцизька ДНР, відповідно до якого [PERSON] помер19 лютого 2017 року в м. Іловайськ Донецької області, є недійсним та не створює правових наслідків. \~ \~ \~ \~Вказана довідка про причину смерті - видана цивільними закладами м. Іловайська, який розташований на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085 (зі змінами) «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово н здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м. Іловайськ входить до цього переліку. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Даючи оцінку допустимості свідоцтву про смерть, довідки про причину смерті, які видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ст.19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказані документи не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавтва має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини\~ (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені докази, які в сукупності\~ підтверджують факт смерті [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], який помер19 лютого 2017 року в м. Іловайськ Донецької області та дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть свого батька встановленого зразка, оскільки воно створює правові насліди. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України. На підставі ст..367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved