Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] посилаючись на те, що вона є власником вказаного житлового приміщення, відповідачка за даною адресою зареєстрована, однак у зв'язку із розірванням шлюбу із її сином забрала свої речі та з серпня 2016 року фактично в квартирі не мешкає, її реєстрація створює перешкоди в оформленні нею субсидії, оскільки послуги нараховуються по кількості зареєстрованих осіб. До суду надійшла заява позивача [PERSON] про розгляд справи за її відсутності із зазначенням щодо підтримання позовних вимог та розгляд справи за наявними у справі доказами. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надавала. Від третіх осіб - [PERSON], [PERSON] та представника ОСББ «Стандарт» до суду надійшли заяви про слухання справи за їх відсутності із зазначенням щодо відсутності заперечень з приводу заявлених позовних вимог. Представник третьої особи - Відділу реєстрації місця проживання у Слобідському районі м. Харкова Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Харківської міської ради 22.09.2011; рішення про державну реєстрацію прийнято 31.10.2011. В спірній квартирі зареєстровані чоловік позивачки [PERSON], 1940 р.н., її син [PERSON], 1968 р.н., невістка [PERSON], 1977 р.н., та онука [PERSON], 2003 р.н. Шлюб між сином позивачки [PERSON] та [PERSON] розірвано на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.08.2016 у справі № 641/6403/16-ц, прізвище дружини після розірвання шлюбу змінено на «[PERSON]». Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. Згідно з постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ 07.02.2014 № 5 " Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав "Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК)- Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права і користування житлом. Таким чином, враховуючи ті обставини, що відповідач [PERSON] в спірному жилому приміщенні відсутня з серпня 2016 року, тобто понад рік, оплату за житло не здійснює, на теперішній час не є членом родини позивача суд вважає, що є підстави для визнання її такою, що втратила право користування спірною жилою площею. За таких обставин суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved