Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

14.09.2016 року представник позивача [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], який був неодноразово уточнений, останній раз 24.02.2017 року (а.с.103-105) і в якому просила стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 22\~945,84 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 20.05.2015 року ПАТ "Альфа-Банк" та [PERSON], уклали кредитний договір за №490940302. Відповідно до умов зазначеного договору, позивач надав відповідачу кредит у сумі 18\~746,08 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача. Відповідач, в свою чергу, зобов'ялась в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком №1 до нього - графіком погашення кредиту. У порушення умов зазначеного договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконала, в результаті чого має прострочену заборгованість за кредитом 18\~579,39 грн., за відсотками 1\~966,45 грн. Крім того, у зв'язку з систематичним порушенням боржником своїх обов'язків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого кредитного договору, [PERSON] було нараховано штраф 2 400 грн. Аналізуючи норми ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України є підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Таким чином, розмір неустойки на дату розрахунку становить 2 400 грн. Відповідно до умов договору у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем будь-яких обов'язків, встановлених договором, в тому числі у разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, позивач має право вимагати дострокового виконання зобов'язання повернення кредиту за договором. На виконання умов договору відповідачці була направлена вимога про дострокове повернення кредиту, але на дату подання позовної заяви не виконана. Таким чином, зважаючи на невиконання відповідачкою зобов'язання стосовно умов повернення кредиту, позивач вправі вимагати стягнення з неї заборгованості по кредиту, відсоткам та неустойкою. Під час розгляду справи в суді представник позивача [PERSON] надала суду заява про уточнення позовних вимог, яка обґрунтована тим, що на сьогоднішній день заборгованість за вищезазначеним кредитним договором є непогашеною, а враховуючи проміжок часу з моменту відкриття провадження і по сьогоднішній день, позивачем враховано частково внесені платежі, які відображені в новому розрахунку відповідно у стовпчиках №5 (отримано) і №6 (всього нараховано) (а.с.71). Таким чином, остаточними позовними вимогами ПАТ «Альфа-Банк» слід вважати стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість 22\~945,84 грн., а саме: за кредитом - 18 579,39 грн.; по відсотках - 1 966,45 грн.; штраф 2 400 грн., а також, судовий збір у сумі 1 378,00 грн. Представник відповідачки [PERSON] проти позову категорично заперечував та зазначив, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості у зв'язку із невиконанням відповідачкою взятих на себе грошових зобов'язань з посиланням на копію кредитного договору та загальні умови кредитування, наданих до суду позивачем, як на належні та допустимі докази для застосування цивільно-правової відповідальності [PERSON] - є абсолютно необґрунтованими, оскільки між позивачем та відповідачем відсутній окремий кредитний договір, як такий. На погляд відповідачки, позивачем було застосовано обман щодо всієї інформації про кредитування. Так, дійсно [PERSON] особисто підписала кредитний договір за №490940302 від 20.05.2015 року, але з додатками №1577 від 10.06.2014 року, які носять назву «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «[PERSON] - Банк», вона не була ознайомлена і не підписувала їх. Посилаючись на ст. ст. 57-60 ЦПК України, представник відповідача наголошує на тому, що позивач як сторона по справі, зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення договірних правовідносин позики між сторонами на підставі договору банківського кредиту та не виконання відповідачем взятих на себе договором грошових зобов'язань, подавши суду відповідний оригінал документу з підписом відповідача, який би свідчив про те, що вона була ознайомлена з текстом «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк». Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов'язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. [PERSON] звертає увагу суду на те, що докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. Представник відповідача вважає, що кредитний договір за №490940302 від 20.05.2015 року з додатками №1577 від 10.06.2014 року, які носять назву «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «[PERSON] - Банк», примірник яких було надано позивачем по справі і на які його представник посилається як на доказ в рахунок обґрунтування задоволення своїх вимог заявлених в позові - з підстав передбачених ст. ст. 57, 59, 60 ЦПК України є недопустимим доказом та засобом доказування по справі, оскільки є фальшивим, тобто підробленим письмовим доказом по справі, шляхом обману та приховування інформації, щодо дійсних умов кредитування, а тому з підстав передбачених ч. 2 ст. 185 ЦПК суд не повинен приймати його до уваги під час оцінки всіх доказів по справі, більш того який спростовується іншими доказами, які були надані відповідачем у справі. Представник відповідача звертає увагу на те, що «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «[PERSON] - Банк», надані позивачем, на якому містяться ряд істотних умов, є невід'ємною частиною всього договору банківського кредиту №490940302 від 20.05.2015 року і в цілому становить єдиний документ - правочин, який лише в цілому може вважатись належним та допустимим письмовим доказом, а не його окремі частини, аркуші чи умови. Таким чином, кредитний договір №490940302 від 20.05.2015 року та «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «[PERSON] - Банк», надані позивачем в рахунок обґрунтування своїх вимог щодо стягнення заборгованості за цим правочином є фальшивим, тобто підробленим, а тому не може бути допустимим доказом по справі, на який посилається позивач. Оскільки частина договору банківського кредиту («Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «[PERSON] - Банк»), була підроблена шляхом проставляння підпису іншою особою, замість сторони по договору, такий документ в цілому не можливо вважати правочином та допустимим письмовим засобом доказування, який не був отриманий в установленому законом порядку, шляхом його підписання сторонами і з підстав передбачених ст. ст. 212, 213 ЦПК України, суд повинен надати оцінку кредитному договору №490940302 від 20.05.2015 року та «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», наданого позивачем, на предмет його належності, допустимості, достовірності як доказу окремо від інших доказів, відобразивши таку оцінку у своєму рішенні. Крім того, позивач надав до суду вимогу про досудове врегулювання спору, але, відповідачка стверджує, що вказану вимогу вона не отримувала, а доказів, що вона була відправлена та отримана нею позивач не надав, а тому цей доказ також не можна вважати допустимим оскільки цей лист-вимога був підроблений з метою створення враження вирішення спору у досудовому порядку. Також у запереченнях йдеться про те, що оскільки позивач визнає той факт, що відповідачкою сплачено на час подачі позову 6 490 грн., а отже не можна говорити про те, що вона систематично ухилялася проти повернення коштів, отриманих від позивача, а тому і не можна стверджувати про наявність в діях [PERSON] умислу на невиконання обов'язків повернення грошових коштів. Навпаки, незважаючи на те, що справа знаходиться в суді відповідачка продовжувала сплачувати грошові кошти і на цей час сплатила 3 070 грн. і таким чином нею сплачено на цей час всього: 6 490 + 3 070 = 9 560 грн. -2- Враховуючи ту обставину, що між сторонами відсутній належно оформлений кредитний договір, обов'язки у [PERSON] щодо сплати процентів за кредит та штрафних санкцій не виникло. Представник відповідача вважає, що в даному випадку підлягають поверненню відповідачкою тільки отримані [PERSON] в ПАТ «Альфа-банк» грошові кошти в сумі 9\~186,08 грн. без будь яких штрафних санкцій та плати за користування кредитом, відповідно наступного розрахунку: 18 746,08 грн. - 9 070 грн. = 9\~186,08 грн., які вона зобов'язується повернути до 21 травня 2019 року. Суд вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи приходить до наступного: Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності зі ст. 10 ЦПК України сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ст. 11 того ж кодексу вказує на те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Зі статті 60 ЦПК України слідує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Частина 2 цієї статті наголошує, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які брали участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, передбачено частинами 2-4 цієї статті. Судом встановлено, що 20.05.2015 року сторони уклади кредитний договір за №490940302, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у сумі 18\~746,08 грн. під процентну ставку за користування кредитом 39,9%. Дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків визначена як 21.05.2019 року. Пунктом 2.6 розділу №1 договору встановлено порядок повернення кредиту, сплати процентів, комісійної винагороди та інших платежів за договором, а саме: [PERSON] зобовязалася здійснювати платежі щомісячно, рівними частками у сумі та в терміни, в порядку та умовах, визначених договором та відповідно до графіку платежів. З пункту 1 вказаного договору слідує, що підписаний сторонами по справі договір складається з двох розділів: розділ №1 «Базові умови кредитування» та розділ №2 «Загальні умови рефінансування кредитної картки в ПАТ «Альфа-Банк», які нероздільно повязані між собою та складають єдиний документ, включаючи всі додатки до нього, які є невідємною частиною цього договору.» Відповідно до п. 5 вказаного договору його підписання позичальником підтверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами і недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значенням абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якою іншою інформацією, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство, в тому числі інформацією надання якої передбачене нормами ЗУ «Про захист прав споживачів» та нормативними документами НБУ, які йому розяснені, зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення та з якими він цілком згоден; що він отримав свій примірник договору, що складається з першого та другого розділів і додатків до нього в дату його укладення; що він у письмовій формі ознайомлений із Загальними умовами рефінансування кредитної картки в ПАТ «Альфа-Банк», затвердженими Розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» за №1577 від 10.06.2014 року, які оприлюднені на Інтернет-сторінці банку за відповідною електронною адресою і які відповідачці розяснені, зрозумілі та з якими вона цілком згодна. Договір вважається укладеним та набуває чинності з моменту підписання сторонами розділу №1 цього договору та скріплення печаткою банку. Інші сторінки договору не потребують додаткового проставляння підписів сторін. На кожному аркуші договору міститься логотип банку, саме аркуші з логотипом банку вважаються такими, що дійсно є елементами цього договору (п. 7 договору). Згідно п.13 розділу №2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», затвердженими Розпорядженням за №1577 від 10.06.2014 року позичальник повинен у разі повного або часткового прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або комісій, якщо сплата комісій передбачена розділом №1 цього договору та/або інших платежів за договором сплатити банку штраф у розмірі 50 грн. за кожне допущене прострочення платежу, що триває від одного до чотирьох календарних днів (включно) з моменту виникнення прострочення платежу. При цьому у випадку, якщо прострочення платежу триває 5 і більше календарних днів, додатково до штрафу, визначеному попереднім абзацом цього пункту, позичальник повинен сплатити банку штраф в розмірі 150 грн. за кожний випадок допущеного прострочення платежу (а.с.5-6). Відповідно до анкети-заяви про отримання кредиту від 20.05.2015 року, що передувала укладанню кредитного договору, підписаною відповідачкою слідує, що остання ознайомлена з основними перевагами та недоліками зазначеного кредиту (а.с.8). До кредитного договору за №490940302 від 20.05.2015 року додається додаток №1, який визначає графік платежів та розрахунок сукупності вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням всіх супутніх послуг (а.с.7). Згідно графіку платежів та розрахунку сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг (додаток №1) до кредитного договору за №490940302 від 20.05.2015 року, дата формування графіку 20.05.2015 року, встановлено, умови: дата надання кредиту 20.05.2015 року, сума кредиту 18\~746,08 грн., валюта кредиту гривня, термін користування кредитом 48, тип відсоткової ставки фіксована, номінальна процентна ставка (річних) 39,90. Зазначений графік платежів та розрахунок відповідачка підписала особисто, при цьому зазначено, що її підпис свідчить про отримання нею всієї інформації про умови кредитування (а.с.7, 11, 71). Згідно виписки по особовим рахункам з 20.05.2015 року по 27.12.2016 рік на рахунок відповідачки банком перераховано суму кредиту згідно договору 18\~746,08 грн. (а.с.12, 72-83). Стаття 526 ЦК України вказує на те, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зі ст. 527 цього кодексу слідує, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 530 ЦК України - якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).\~ Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Частина 2 наголошує, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ст. 1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частина 2 ст. 1050 ЦК України вказує на те, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином судом встановлено, що банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. [PERSON] в порушення умов кредитного договору, а також вимог ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконує. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. -3- У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором, [PERSON] станом на теперішній час має загальну заборгованість у розмірі 22\~945,84 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 18\~579,39 грн., за відсотками 1\~966,45 грн.; а також штрафом у сумі 2 400 грн., що підтверджується розрахунком, наданим банком та перевіреним судом (а.с.71, 105). При цьому судом встановлено, що стягнення штрафу, згідно розрахунку заборгованості (а.с.11, 71) обмежено банком останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, належним виконанням зобовязань з боку відповідачки є повернення кредиту та сплата відсотків за користування кредитними коштами у строки, в розмірі та в валюті, визначеними в кредитному договорі. Згідно вимог ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином, тобто зобовязання за кредитним договором припиняється лише виконанням, проведеним відповідно до умов договору, а саме: поверненням кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом у строки, в розмірі та валюті, передбаченими в кредитному договорі. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Банком на імя [PERSON] направлялась вимога про дострокове повернення боргу за вих. №66151-102б/б від 16.08.2016 року, яка не була виконана відповідачкою (а.с.13, 99, 100). Таким чином, проаналізувавши вище приведені докази, враховуючи пояснення сторін по справі, суд приходить до висновку щодо задоволення уточнених вимог банку та стягнення з [PERSON] на користь позивача наявної заборгованості. Суд не погоджується з запереченнями представника відповідачки, оскільки під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом. Однак такий спосіб має бути встановлений законом або договором. Отже, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Слід зазначити, що\~статтею 204 ЦК України проголошено презумпцію правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оскільки недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) правочин. Відповідачка [PERSON], укладений між сторонами по справі кредитний договір не оспорювала. Частиною 1\~ст. 638 ЦК\~визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Судом встановлено, що між сторонами у справі укладено кредитний договір за №490940302 від 20.05.2015 року. Зазначений кредитний договір містить в собі назви сторін кредитного договору, їх адреси, визначено предмет договору, строк дії, визначений розмір та порядок виплати відсотків. Відповідно до укладеного та дослідженого судом договору відповідачці було надано кредит у сумі 18\~746,08 грн. під процентну ставку за користування кредитом 39,9%. Дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків визначена як 21.05.2019 року. [PERSON] заперечуючи проти позову, обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх заперечень, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України суду не довела. При укладанні кредитного договору відповідачка була ознайомлена з його умовами, не заперечувала проти них, [PERSON] добровільно було обрано саме цей кредитний договір, її задовольняла форма кредитування, яка була запропонована банком. На момент укладання кредитного договору відповідачка, відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, мала необхідний обсяг дієздатності, який дозволяв в повній мірі усвідомлювати наслідки здійснення юридично значимих дій, мало вільне волевиявлення. Про це свідчить факт підписання [PERSON] не тільки кредитного договору, але й інших документів на отримання кредиту, що передувало укладанню зазначеного договору та отримання кредитних коштів. На момент укладання договору відповідачка була обізнана з Загальними умовами кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупність вартості споживчого кредиту і реальну процентну ставку, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг тощо (а.с.4-8,97-98). Як вбачається із наданих суду розрахунків заборгованості [PERSON], остання частково сплачувала заборгованість за кредитним договором, що також свідчить про визнання нею факту укладання договору за №490940302 від 20.05.2015 року. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про те, що в ході судового розгляду справи, обставини, на які позивач посилався в позові, як на підстави своїх вимог обґрунтовані, а відтак уточнений позов підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 378 грн., оплата якого підтверджується платіжним дорученням (а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved