Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-22 00:00:00

19 вересня 2014 позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ майна, нажитого в період шлюбу, в якому з урахуванням поданих уточнень зазначила, що вона перебувала у шлюбі із [PERSON], який розірвано на підставі рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07 червня 2012 року. В період шлюбу ними було придбано майно - земельна ділянка, що розташована у [ADDRESS] (кадастровий номер 1412600000:00:021:0262) та торгівельний павільйон по [ADDRESS]. Позивач просить визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку, що розташована у [ADDRESS] (кадастровий номер 1412600000:00:021:0262) та торгівельний павільйон по [ADDRESS]; визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки, розташованої у [ADDRESS] (кадастровий номер 1412600000:00:021:0262) та на ? частину торгівельного павільйону по [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки, розташованої у [ADDRESS] (кадастровий номер 1412600000:00:021:0262) та ? частину торгівельного павільйону по [ADDRESS], судові витрати покласти на відповідача. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, обгрунтовуючи їх обставинами, викладеними в позовній заяві та посилаючись на ст.67, 70 СК України. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечували проти задоволення позову з тих підстав, що майно фізичної особи-підприємця не є об*єктом спільної сумісної власності подружжя, торгівельний павільйон та земельна ділянка, що розташовані за адресою: [ADDRESS] були придбані відповідачем як суб*єктом підприємницької діяльності. Крім того, відповідач зазначив, що зазначене майно було придбане ним виключно за грошові кошти, які належали йому особисто - були подаровані бабусею та дідусем в 1996 році до укладення ним шлюбу із позивачкою. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 31 серпня 1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07 червня 2012 року, що набуло законної сили 19 червня 2012 року (а.с.6). 10 листопада 2008 року було затверджено акт Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об*єкта (а.с.88-90), із змісту якого вбачається, що в період часу з червня 2008 року по листопад 2008 року були виконані будівельно-монтажні роботи та побудований торгівельний павільйон, розташований по [ADDRESS]. В зазначеному акті замовником зазначений [PERSON] як фізична особа. Право власності на будівлю торгівельного павільйону, розташованого за адресою: [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.13) та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.14). Технічну документацію на зазначене майно сторони суду не надали, зазначивши, що вона у них відсутня. 21 квітня 2010 року між Костянтинівською міською радою та фізичною особою- підприємцем [PERSON] було укладено догвір купівлі-продажу, предметом якого є земельна ділянка (кадастровий номер 1412600000:00:021:0262), розташована за адресою: [ADDRESS] площею 0,0055 га. Пунктом 7.1 цього договору передбачено, що відчужувана земельна ділянка купується за нотаріально посвідченою згодою дружини - [PERSON] 17 вересня 2010 року фізичній особі- підприємцю [PERSON] було видано державний акт про право власності на землю серія АИ № 439010 - на земельну ділянку площею 0,0055 га, розташовану в м.Костянтинівці, цільове призначення якої - для обслуговування торгівельного павільйону. [PERSON] з 18 травня 2007 року зареєстрований як фізична особа - підприємець, вид діяльності - роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (а.с.82). [PERSON] з 14 лютого 2002 року до 26 серпня 2014 року була зареєстрована як фізична особа - підприємець, вид діяльності - діяльність у сфері телевізійного мовлення (а.с.81), сплачувала єдиний податок з фізичних осіб-підприємців (а.с.39-45). Доводи відповідача про те, що ним були сплачені податки замість колишньої дружини є неспроможними, оскільки об*єктивно нічим не підтверджуються. 03 вересня 2014 року між [PERSON] та ПП «[PERSON]» було укладено договір № 03/09-14 від 03 вересня 2014 року (а.с.67-69), відповідно до п.1.1, 2.1 якого останній зобов*язався виконати поточні ремонтні роботи за адресою: [ADDRESS], магазин «[INFO]». Вартість робіт становить 24000 гривень. Пунктом 2.4 зазначеного договору передбачено, що належні виконавцю суми за виконані роботи мають бути сплачені замовником не пізніше 10 днів з моменту пред*явлення акту приймання робіт. На виконання умов зазначеного договору сторони 11 вересня 2014 року склали довідку про вартість виконаних робіт (а.с.46), акт № 1 приймання виконаних робіт (а.с.47-49), розрахунок загальновиробничих витрат (а.с.50-51), відомість ресурсів до акту виконаних робіт (а.с.52-53), узгодили договірну ціну (а.с.59-60), локальний кошторис (а.с.61-66). Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. В силу ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, доходу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об*єктом права спільної сумісної вартості подружжя. Відповідно до ст. 69 ч. 1 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 ч. 1 СК України у разі поділу майна, що є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до ч. 2 ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов»язаннями, пов»язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою в праві спільної сумісної власності подружжя, яка Пункті 29 постанови Пленум ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007р. роз»яснив, що відповідно до положень статей 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об»єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. За положеннями ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу За відсутності доказів придбання майна за особисті кошти само по собі придбання майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності, або як суб'єктом підприємницької діяльності не є підставою для виключення майна із спільної сумісної власності подружжя. З досліджених судом акту Державної приймальної комісії від 10 листопада 2008 року (а.с.88-90) та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22 грудня 2008 року (а.с.13) вбачається, що будівля торгівельного павільйону була збудована та право власності на неї зареєстровано за відповідачем по справі як за фізичною особою. [PERSON] не надано доказів на підтвердження того, що набуваючи право власності на зазнечену будівлю під час шлюбу із позивачкою по справі, він діяв виключно як фізична особа-підприємець для здійснення підприємницької діяльності, виключно як суб'єкт господарювання в процесі здійснення ним господарської діяльності. Не надано доказів на підтвердження придбання цього майна за кошти, що належали йому особисто, тому суд не приймає до уваги його твердження про те, що зазначене майно придбане та побудовано за гроші, які були подаровані йому особисто родичами в 1996 році до укладення шлюбу із [PERSON] До того ж досліджених судом доказів - Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.81), квитанцій про сплату податків (а.с.39-45) вбачається, що позивачка по справі в період часу з 14 лютого 2002 року по 26 серпня 2014 року була зареєстрована та здійснювала діяльність як фізична особа - підприємець. Частинами 1-3 ст.65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. З п.7.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 квітня 2010 року вбачається, що вона придбана фізичною особою-підприємцем [PERSON] за згодою дружини - [PERSON], що дає підстави вважати, що в даному випадку відповідач не діяв виключно як суб'єкт господарювання в процесі здійснення ним господарської діяльності. Сам факт того, що стороною по договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 квітня 2010 року виступав фізична-особа-підприємець [PERSON] та державний акт про право власності на землю виданий на його ім*я як на фізичну особу-підприємця не має правового значення, оскільки законодавством не заборонено використання майна, належного фізичній особі для зайняття підприємницькою діяльністю. Суд дійшов висновку про те, що спірне майно придбане сторонами під час шлюбу і джерелом його набуття були спільні гроші подружжя, оскільки доказів протилежного відповідач не надав. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі - земельну ділянку та торгівельний павільйон, що розташовані за адресою: [ADDRESS] слід визнати об*єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та визнати за кожним із подружжя право власності на 1/2 частину зазначеного вище майна. Доводи відповідача про збільшення його долі суд до уваги не примає, оскільки доказів понесення ним витрат на поліпшення торгівельного павільйону, тобто, доказів дійсної сплати ним вартості виконаних ремонтних робіт за договором від 03 вересня 2014 року № 03/09-14 він не надав. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати, пов*язані зі сплатою судового збору у розмірі 243 гривні 60 копійок. На підставі ст.ст.60, ч.1-3 ст.65, ч.1ст.69 ч.1ст.70 СК України, ч.2 ст.52 ЦК України,

Outcome: approved