Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Запоріжкокс» про стягнення компенсації за затримку виплати сум, що підлягають виплаті в день звільнення, посилаючись на те, що 16 травня 2013 року він був звільнений з ПАТ «Запоріжкокс», де пропрацював з 28 січня 1992 року до 16 травня 2013 року, тобто більше 20 років. Відповідно до змісту колективної угоди ПАТ «Запоріжкокс» працівникам підприємства виплачується при виході на пенсію, одноразова матеріальна допомога, розмір якої визначається в залежності від стажу роботи на підприємстві, а саме: при стажі від 7,5 до 15 років - в розмірі середньомісячної зарплати; при стажі від 15 до 20 років - в розмірі двохмісячної середньомісячної зарплати; при стажі від 20 років і більше - в розмірі трьохмісячної середньомісячної зарплати. Однак, відповідач вчасно не виплатив [PERSON] вихідну допомогу, у зв'язку з чим він звернувся до суду з позовом. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 03 червня 2014 року позов [PERSON] до ПАТ «Запоріжкокс» про стягнення одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію було задоволено, стягнуто з ПАТ «Запоріжкокс» на користь [PERSON] 12 010 грн. в якості одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 08 липня 2014 року рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 03 червня 2014 року залишено без змін. У добровільному порядку кошти відповідачем виплачені не були, у зв'язку з чим він отримав виконавчий лист та подав його до ВДВС в Заводському районі м. Запоріжжя. 30.09.2014 року на рахунок в АКБ «Індустріалбанк» поступили кошти в сумі 12 010 грн. від ПАТ «Запоріжкокс», на виконання вказаного рішення суду. Позивач зазначає, що за період з 16 травня 2013 року, тобто моменту звільнення, до 30 вересня 2014 року, тобто моменту виплати присуджених сум, відповідач повинен виплатити йому його середній заробіток, що складає 66 057,91 грн. (4 003,51 грн. х 16,5 місяців), що змусило [PERSON] звернутися до суду з позовом. У судовому засіданні позивач, його представник підтримали позов, просили суд задовольнити його у повному обсязі, пояснили, що внаслідок порушення відповідачем трудових прав [PERSON] та невиплати одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію, на теперішній час за період з 16 травня 2013 року по 30 вересня 2014 року, тобто до моменту виплати присуджених сум, ПАТ «Запоріжкокс» повинен виплатити йому його середній заробіток, що складає 66 057,91 грн. Розмір середнього заробітку у сумі 4 003,51 грн. підтверджений рішенням суду, яке було залишено без змін апеляційною інстанцією. Зазначили, що строк позовної давності не розповсюджується на спірні правовідносини, і навіть якщо погодитися з припущенням відповідача, позивач у трьохмісячний строк звернувся до суду, після надходження коштів на його банківський рахунок 30.09.2014 року. Представник відповідача - ПАТ «Запоріжкокс» у судовому засіданні позов не визнав, заперечував в повному обсязі, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, надав заяву про застосування строку позовної давності, оскільки, на думку представника відповідача, позивач пропустив трьохмісячний термін на звернення до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази у сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено та сторонами на оспорюється той факт, що 16.05.2013 року позивач був звільнений з Публічного акціонерного товариства «Запоріжкокс», де працював з 28 січня 1992 року до 16 травня 2013 року, тобто більше 20 років. Відповідно до змісту колективної угоди ПАТ «Запоріжкокс» працівникам підприємства виплачується при виході на пенсію, одноразова матеріальна допомога, розмір якої визначається в залежності від стажу роботи на підприємстві, а саме: при стажі від 7,5 до 15 років - в розмірі середньомісячної зарплати; при стажі від 15 до 20 років - в розмірі двохмісячної середньомісячної зарплати; при стажі від 20 років і більше - в розмірі трьохмісячної середньомісячної зарплати. Відповідач вчасно не виплатив [PERSON] вихідну допомогу, у зв'язку з чим він звернувся до суду. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 03 червня 2014 року позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Запоріжкокс» про стягнення одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію задоволено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Запоріжкокс» на користь [PERSON] 12 010 грн. в якості одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію без урахування податків та обов'язкових платежів. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 08 липня 2014 року рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 03 червня 2014 року залишено без змін. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Добровільно відповідач рішення суду не виконав, після чого [PERSON] подав виконавчий лист до відділу державної виконавчої служби в Заводському районі м. Запоріжжя, для примусового виконання рішення суду. 30.09.2014 року на рахунок в АКБ «Індустріалбанк», відкритий на ім'я [PERSON], поступили кошти в сумі 12 010 грн. від ПАТ «Запоріжкокс» на виконання рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 03.06.2014 року. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Згідно статті 117 Кодексу законів про працю в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З 16.05.2013 року, тобто з моменту звільнення, до 30 вересня 2014 року, тобто моменту зарахування присуджених коштів на рахунок [PERSON], минуло 16,5 місяців. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 03 червня 2014 року встановлено, що розмір середньої заробітної плати [PERSON] за останні два місці роботи складав 4 003,51 грн., що був розрахований відповідно до положень абзацу 3 пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року № 100. Таким чином, з ПАТ «Запоріжкокс» на користь [PERSON] необхідно стягнути 66 057,91 грн. (4 003,51 грн.х16,5 місяців). Заява представника ПАТ «Запоріжкокс» про застосування позовної даності до вимог про стягнення компенсації задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Відповідно до частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 по справі № 1-13/2013 роз'яснив: «В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат». Враховуючи, що між сторонами склались правовідносини з приводу виплат, що передбачені державними гарантіями, встановленими законодавством (стаття 117 КЗпП України), позовна давність до цих правовідносин не застосовується. Відповідно, враховуючи усі наведені висновки, суд вважає заперечення відповідача безпідставними та необґрунтованими, такими, що суперечать чинному законодавству та обставинам справи. За таких підстав, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. З відповідача також підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 660, 57 грн., згідно вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved