Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до Радивилівського районного суду Рівненської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровані, але фактично не проживають та не користуються більше 2 років відповідачі. Ухвалою від 19.05.21 р. позовну заяву прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалами від 09.06.21 р. та від 10.08.21 р. розгляд позовної заяви відкладено. В письмових поясненнях, Служба у справах дітей Радивилівської міської ради повідомила, що відповідачі за спірною адресою не проживають. Не заперечують щодо вирішення спору у даній справі на розсуд суду. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та наголосив на тому, що відповідачі відсутні за місцем своєї реєстрації, без поважних на то причин, будь-якої домовленості щодо збереження за ними цього житлового приміщення немає. Враховуючи, що відсутність відповідачів у житловому приміщенні без поважних причин становить понад 1 рік вважав, що відповідачі втратили право на користування цим житлом. В судове засідання відповідачі та третя особа не з`явились, причини неявки не повідомили. Про дату, час та місце судового засідання повідомленні належним чином, що підтверджується розписками. Правом на подання відзиву не скористались. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд враховує наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Згідно довідок Радивилівської міської ради про склад або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 279/01.10-36 від 10.03.21 р., № 842/01.10-36 від 10.08.21 р. у житловому будинку позивача зареєстровані: [PERSON] - позивач, [PERSON] - внучка, [PERSON] - правнучка, [PERSON] - дочка. Згідно актів обстеження від 20.01.21 р. та 25.01.21 р. відповідачі зареєстровані в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , але там не проживають. З акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї від 14.01.21 р. вбачається, що [PERSON] та його неповнолітня дочка [PERSON] проживають в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] . Актом обстеження від 15.01.21 р. підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . З актів обстеження за адресою: [ADDRESS] від 20.01.21 р., від 25.01.21 р., від 09.08.21 р. вбачається, що відповідачі за вказаною адресою не проживають більше двох років. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини від 09.06.21 р., служба у справах у справах дітей Радивилівської міської ради Рівненської області прийняла рішення підтримати позовні вимоги у справі № 568/473/21 щодо визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись з позовними вимогами позивач зазначає, що через реєстрацію відповідачів не може розпоряджатися своїм майном, зокрема, отримати субсидію, при цьому останні понад двох років у його будинку не проживають, просив визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Аналізуючи встановлені обставини справи, суд враховує наступні положення чинного законодавства. Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України). Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом статті 383 ЦК України, статей 150, 156 Житлового кодексу УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Враховуючи наведене, позивач, як власник житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , має право на безперешкодне користування та розпорядження ним. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 405 ЦК України визначено право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Частиною 2 цієї статті передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Вичерпного переліку таких поважних причин, а ні цивільне, а ні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Право на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням виникає у власника через один рік відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований у будинку позивача, але не проживає в ньому понад два роки, протилежні докази в матеріалах справи відсутні. Суд враховує, що відповідачі добровільно залишили будинок за адресою: [ADDRESS] більше 2 років. Тобто, позивачем будь-яких спонукань для припинення проживання [PERSON] і перешкод у користуванні ним житлом не створювалося, в матеріалах справи відсутні докази протилежного. Протягом зазначеного часу [PERSON] жодних спроб вселитися у спірне житло не виявляв, домовитися із позивачем про користування будинком на попередніх умовах не намагався, будь-яких побутово-господарських чи інших спільних прав і обов`язків у сторін не виникало та не існує. У відповідності до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" підставою для зняття з реєстрації місця проживання є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Зважаючи на обставини справи, суд дішов висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим риміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно із ст. 176 СК України батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Таким чином, положення діючого сімейного законодавства чітко встановлюють право користування дитини майном батьків. Поряд з цим, як вже зазначалось житловий будинок за адресою: [ADDRESS] є у власності позивача, яка не є одним з батьків неповнолітньої. Мати неповнолітньої [PERSON] має на праві власності житло за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, неповнолітня [PERSON] разом з батьками проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно із ст. 16 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3 Конвенції про права дитини). В свою чергу, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1 ст. 29 ЦК України ). Відповідно до частин третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Правом вільно обирати собі місце проживання, наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років. З матеріалів справи вбачається, що на час звернення до суду з позовом та ухвалення судом рішення у даній справі, [PERSON] не має чотирнадцять років. Наведене дає підстави для висновку про те, що місцем проживання неповнолітньої [PERSON] , в силу вимог закону є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Аналізуючи вказані вище норми законодавства у сукупності з встановленими обставинами у даній справі, суд вважає, що неповнолітня [PERSON] втратила право на користування жилим приміщенням, належним на праві власності позивачу, оскільки факт непроживання її батьків за відповідною адресою та визнання її такою, що втратила право на користування відповідним жилим приміщенням, є підставою для втрати і неповнолітньою права на проживання та користування відповідним житлом, за відсутності обставин, які б підтверджували існування домовленості між позивачем та батьками дитини щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Оскільки, малолітня особа у віці до чотирнадцяти років не наділена правом самостійно обирати собі місце проживання, а її власне волевиявлення залежить від волевиявлення її батьків, тому задоволення вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, є підставою для задоволення аналогічних вимог позивача, який не є батьком, що в свою чергу, не буде свідчити про порушення прав дитини, встановлених Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Outcome: approved