Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

19.06.2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], що був зареєстрований 18.10.2003 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис №1438. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що на теперішній час подружні стосунки між позивачем та відповідачем не підтримуються, у них різні характери, різні погляди на життя. Проживання для позивача однією сімєю з відповідачем стало неможливим. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], спору щодо місця проживання дитини немає. На підставі викладеного позивач звернулась до суду за захистом своїх прав. Ухвалою від 03.07.2018 року провадження у справі відкрито. В судовому засіданні 14.09.2018 року позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, в подальшому до судового засідання не зявилась, до суду надала заяву, в якій просить позов задовольнити та проводити розгляд справи за відсутності представника, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] до судового засідання повторно не зявився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 18.10.2003 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії 1-ВЛ № 185008, виданим Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції 18.10.2003 року, актовий запис за № 1438 (а.с.4). 05.02.2014 року у позивача та відповідача в шлюбі народився син [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ЖД № 381366, що видане відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служи Одеського міського управління юстиції 12.02.2014 року та складено відповідний актовий запис за № 1397 (а. с.5). Батьками в свідоцтві вказані сторони по справі. Малолітній син [PERSON] проживає разом з позивачем, що встановлено на підставі довідки з місця проживання про склад сімї та реєстрації від 02.11.2017 року № 3483 (а.с. 10). Суд при розгляді справи встановив, що позивач не згодна на подальше спільне життя і збереження шлюбу з відповідачем. Згідно з ч. ч. 2, 4 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України та встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано\~Законом №475/97-ВР(475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до п. 3\~ст. 56 СК України\~кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя на підставі ч. 1 ст. 110 СК України. Виниклі спірні правовідносини є сімейними та регламентуються положеннями\~ст. 112 СК України, згідно з якою суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу, встановлено, що подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу буде суперечити інтересам чоловіка та дружини, що виключає відновлення колишніх сімейних відносин та збереження шлюбу. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім'ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. У ході розгляду справи судом не виявлено норм права, на які посилалася сторона позивача, що не підлягають застосуванню до даних правовідносин. На підставі вимог ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, проаналізувавши встановлені обставини, враховуючи, що позивач не погоджується на подальше збереження шлюбних відносин з відповідачем і останній не надав до суду відзив на позовну заяву з запереченнями щодо розірвання шлюбу, суд приходить\~до висновку,\~що вимоги\~позивача підлягають\~задоволенню,\~так як\~обґрунтовані та\~доведені.\~ На підставі вимог ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи, що позивач на підставі своєї заяви від 05.11.2018 року виявила бажання залишити шлюбне прізвище після розірвання шлюбу, суд залишає позивачу прізвище "Думік". Що стосується понесених судових витрат, суд з цього приводу зазначає про таке. З матеріалів справи вбачається, що позивач за подання позовної заяви до суду по цій справі сплатив 704,80 грн. У звязку зі сплатою судового збору, що підтверджується квитанцією № 1-696К від 15.06.2018 року. Згідно згідно вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved