Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

23.11.2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON], мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спільне життя не склалось через те, що вони різні за характерами та мають різні погляди на сімейні цінності. Шлюб носить формальний характер через припинення шлюбних відносин з червня 2015 року, так як відповідача засуджено до позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць. Спільне господарство подружжям не ведеться. Від даного шлюбу є неповнолітня дитина [PERSON], [INFO], яка проживає біля неї. Спору щодо проживання дитини та майнового спору у сторін немає. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю та суду повідомила, що у шлюбі з відповідачем фактично проживала декілька місяців. Реєстрація шлюбу відбулась за взаємною згодою лише для узаконення реєстрації народження їх спільної дитини. Спільного господарства та спільного бюджету не мають. Фактично шлюбні відносини припинено після того, як їй стало відомо про вчинення чоловіком злочину, про який останній їй не повідомляв. Всі ці обставини вплинули на їх подружні відносини та після засудження чоловіка шлюб носить формальний характер. Відповідач, який відбуває покарання в місцях позбавлення волі, про судовий розгляд повідомлявся у порядку ч. 6 ст. 76 ЦПК України. До суду адміністрацією місця утримання особи було надіслано письмові пояснення відповідача, який заперечив проти розірвання шлюбу через недосягнення спільної згоди на розірвання шлюбу, не заперечував проти розгляду справи у його відсутність. Заслухав пояснення позивача, допитаного судом в якості свідка, дослідив письмові докази, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 28 березня 2015 року, про що у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Врадіївського районного управління юстиції у Миколаївській області складено відповідний актовий запис № 14, що вбачається з свідоцтва про шлюб серії І-ФП № 109045 від 28.03.2015 року. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу з дошлюбного «Аксьонова» було змінено на «Романенко». Від спільного шлюбу є неповнолітня дитина [PERSON], [INFO], яка проживає біля матері в смт Врадіївка, вул. Шкільна, 2. Спору щодо місця проживання дитини та майнового у сторін немає. Також у сім»ї позивача проживають та виховуються ще троє неповнолітніх дітей від першого шлюбу. Відповідно до вироку Врадіївського районного суду від 28.04.2015 року, чоловіка позивачки було засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст.185 КК України до позбавлення волі у виді 2 років 1 місяця та він відбуває покарання в Арбузинській ВК №83 ( смт Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області). З пояснень позивача та вироку суду можна зробити висновок, що фактично шлюбні відносини існували декілька місяців та припинені у зв»язку з засудженням відповідача з червня 2015 року. На даний час подружжя [PERSON] не мають жодних відносин, не ведуть спільного побуту, бюджету, не підтримують один одного, спільно не піклуються про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Встановив вказані обставини, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли відносини щодо розірвання шлюбу за позовом одного з поружжя, яке має неповнолітню дитину. Шлюб- це добровільний, рівноправний, сімейний союз жінки та чоловіка спрямований на створення сім»ї та зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, хто одружується. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім»ї, як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз, не може мати місце. Принцип добровільності шлюбу закріплений у ст. 51 Конституції України у відповідності до якого шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Так, в силу ст. 51 Конституції України, ст.ст. 21, 105, 110 - 112 СК України, шлюб, як сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану, охороняються державою. За вимогами ст. 112 СК України, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 3 СК України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, що передбачено ст. 55 СК України. За ч.1 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ст. 215 ЦПК. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. Звертаючись до суду з позовом , вимогу розірвати шлюб позивачка обґрунтовувала відсутністю будь-якого взаєморозуміння з чоловіком та припиненням шлюбних відносин з червня 2015 року через засудження чоловіка до позбавлення волі. Відповідач належними та допустимими доказами зазначене не спростував, не надав будь-яких доказів тому. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що між сторонами склалися правовідносини з приводу розірвання шлюбу, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їх дитини. Подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження шлюбу суперечить інтересам як дружини, так і чоловіка. На підставі ст. 88 ЦПК України, судові витрати покласти на відповідача. При прийнятті рішення суд керується ч.2 ст. 104, ч.3 ст. 105, ст. ст. 110, 112, 113 Сімейного Кодексу України.

Outcome: approved