Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача. Позивач - керівник Кам`янської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Кам`янської міської ради, Комунальний некомерційне підприємство Кам`янської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування витрат лікувального закладу на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення. У своєму позові позивач просить суд стягнути з [PERSON] [INFO] на користь держави в особі Кам`янської міської ради кошти витрачені на стаціонарне лікування потерпілої від злочину [PERSON] у розмірі 24 425,72 грн. шляхом зарахування на розрахунковий рахунок (IBAN) UA 818999980314010544000004013, отримувач: ДКСУ м. Київ/ККД 24060300, код отримувача: 38028588. В обґрунтування позову позивач зазначив, що вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15.10.2019 року [PERSON] [INFO] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 2 роки. На підставі ст. 75,76 КК України [PERSON] був звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік. Вироком Дніпровського апеляційного суду від 15.01.2020 року, вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15.10.2019 року відносно [PERSON] було скасовано та ухвалено новий вирок, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк на 2 роки. На підставі ст. 75,76 КК України [PERSON] звільнений від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробовуванням з іспитовим строком на 1 рік. Вироком Дніпровського апеляційного суду від 15.01.2020 року було встановлено, що [PERSON] , керуючи автомобілем «ВАЗ-21011» н.з. [NUMBER] , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] належить [PERSON] , [INFO] , о 16 годині 21 хвилин, у світлий час доби, у період вечірніх сутінок, здійснював рух по проспекту Ювілейному в м. Кам`янське, по дорозі, що має по дві смуги руху в кожному напрямку, розділені горизонтальною подвійною білою суцільною дорожньою розміткою, по крайній правій смузі, зі швидкістю близько 60 км/год. При русі по проїжджій частині пр. Ювілейного, [PERSON] , як водій механічного транспортного засобу, не маючи перешкод технічного характеру, повинен був уважно стежити за розвитком дорожньої обстановки, та рухатися зі швидкістю, що діє в населеному пункті (не більше 50 км/год), з метою уникнути скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Водієві [PERSON] необхідно було діяти відповідно до вимог п.п. 12.4 та 12.9 Правил дорожнього руху України. При русі в районі зупинки громадського транспорту «5-тий Жовтневий», яка розташована біля будинку № 22 по пр. Ювілейному, та при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований в тому місці, водій автомобіля «ВАЗ-21011» [PERSON] , наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, повинен був стежити за зміною дорожньої обстановки і при виявленні, що попереду перед пішохідним переходом зупинився попутний транспортний засіб, а на пішохідному переході перебувають пішоходи, повинен був прийняти заходи до зниження швидкості, а при необхідності зупинитися, для того, щоб поступитися дорогою пішоходам, для яких може бути створена перешкода або небезпека, і продовжувати рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, тобто водій [PERSON] повинен був діяти відповідно до вимог п. 18.1. Правил дорожнього руху України. Однак, в порушення вимог вищевказаного пункту даних Правил дорожнього руху України, [PERSON] , як водій механічного транспортного засобу, не маючи перешкод ні технічного, ні механічного характеру, при необмеженій видимості і оглядовості, здійснюючи рух по вологому дорожньому покриттю проспекту Ювілейного в м. Кам`янське та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому знаходились пішоходи, та перед якими зупинився транспортний потік в попутному напрямку, щоб надати дорогу пішоходам, проявляючи злочинну самовпевненість, заходи гальмування своєчасно не застосував, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] яка, перетинала проїзну частину дороги по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо відносно напрямку руху автомобіля під керуванням [PERSON] . В результаті даної ДТП, пішоходу [PERSON] , згідно висновку судово- медичної експертизи № 38-Е від 24.01.2019 року були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді саден на голові, перелом кісток носа, закритого імпресійного перелома верхньої третини правої великогомілкової кістки - відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, як викликавши тривалий розлад здоров`я більш 21 дня, з приводу чого остання перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні КЗ «Кам`янської міської лікарні швидкої медичної допомоги «ДОР» в період з 20.12.2018 по 11.02.2019 р., витрати на лікування складають 24 425, 72 грн. 2. Заяви, клопотання позивача, відповідача. В судовому засідання представник позивач Пилипенко М.Г. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилалась на обставини зазначені в позові, надала відповідь на відзив в якій не визнала правову позицію представника відповідача а.с. 57-58 Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав відзив а.с. 50-53 та заперечення а.с. 62-63 в яких заперечує щодо задоволення позовних вимог, оскільки вважає, що цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «Мега-Гарант» на період з 08.04.2018 року по 07.04.2019 року, що підтверджується відповідним Полісом № АМ /3413242 від 07.04.2018 року, а тому відповідач в даному позові є - ПАТ «Страхова компанія «Мега-Гарант». Представники Кам`янської міської ради, Комунального некомерційного підприємства Кам`янської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи за відсутністю представника, вимоги підтримують а.с.37, 40. 3. Процесуальні дії по справі. 23 червня 2020 року ухвалою суду відкрито провадження по справі. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 4. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Як вбачається з матеріалів справи, вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15.10.2019 року [PERSON] [INFO] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 2 роки. На підставі ст. 75,76 КК України [PERSON] був звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік. Вироком Дніпровського апеляційного суду від 15.01.2020 року, вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15.10.2019 року відносно [PERSON] було скасовано та ухвалено новий вирок, яким [PERSON] призначено покарання у вигляді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк на 2 роки. На підставі ст. 75,76 КК України [PERSON] звільнений від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробовуванням з іспитовим строком на 1 рік а.с. 10-12,13-14. Умисними діями відповідача [PERSON] потерпілій [PERSON] заподіяні тілесні ушкодження. З висновку судово- медичної експертизи № 38-Е від 24.01.2019 року, вбачається, що потерпілій були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді саден на голові, перелом кісток носа, закритого імпресійного перелома верхньої третини правої великогомілкової кістки - відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, як викликавши тривалий розлад здоров`я більш 21 дня а.с.16-18. Як вбачається з позову, внаслідок отриманих тілесних ушкоджень потерпіла перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні КНП КМР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» в період з 20.12.2018 по 11.02.2019 р., витрачено грошові кошти в розмірі 24 425, 72 грн. Як вбачається з матеріалів справи відповідачем [PERSON] кошти не повернуті КНП КМР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» по лікуванню потерпілої [PERSON] . 5. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадкам і в порядку, що визначені законом. З урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст п. З ч. 1 ст.131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Положення п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру". Відповідно до ч. З ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку передбаченому ч. 4 цієї статті. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загрозі порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави. Так, встановлюючи відсутність підстав для представництва інтересів держави, обов`язковими є висновки Конституційного Суду України викладені у рішенні від 08.04.1999 р. № 3-рп/99, про те що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Враховуючи зазначене, вважаю, що позовні вимоги обґрунтовані належними нормами матеріального права, які узгоджуються та відповідає Конвенції та практиці ЄСПЛ. Так, Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на ті підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдані за певних обставин, наприклад, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках потрібно захистити інтереси держави (справа «Менчинська проти Росії. Тому участь прокурора у даній справі, з урахуванням вище зазначеної практики Верховного суду та Європейського Суду з прав людини виправданою, не порушує справедливого балансу та зумовлена не та захистом державного, але й публічного інтересу, який полягає у захисті і великої кількості громадян. Таким чином, при порушенні або наявності загрози інтересам держави бездіяльності органу державної влади чи місцевого самоврядування компетенції якого віднесено відповідні повноваження, найефективнішим правовим способом захисту, поновлення порушеного права і припинення які порушують це право, буде саме представництво органів прокуратури: інтересів держави в особі відповідачів. Аналогічної правової позиції дійшла Велика Палата Верховного Суду під час розгляду 15.10.2019 справи № 903/129/18 за позовом заступі прокурора Волинської області в інтересах держави в особі сільської рад; фізичної особи-підприємця Про зобов`язання повернути земельну ділянку водного фонду. Зокрема, у постанові зазначено, що незалежно від причин неспроможності самостійно звернутися до суду вже сам факт не звернення сільською радою до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтересам жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людині. Відповідно до частини першої статті 1206 ЦК України особа, яка винила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом № 1961-IV. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961- IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності стаття 3 Закону № 1961-IV визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих в наслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 цього Закону). З огляду на вищевикладене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам (потерпілим) у наслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Отже, виходячи з правої позиції, що викладена в постанові Верховного суду від 24.02.3016 року № 6-1343цс15, витрати лікувального закладу на лікування потерпілого від злочину не можуть бути відшкодовані за договором обов`язкового страхування страховою компанією. На підставі вищевикладеного, суд вважає наведені представником відповідача у відзиві на позов обставини не доведеними та є безпідставними. Згідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України суду вирок в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно вимог ч. ч. 1, 3 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 липня 1993 р. N 545 (надалі Порядку), сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого (форма 003(у) або інших документів, які підтверджують дати госпіталізації та виписки хворого із стаціонару лікувального закладу. Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання. Крім того, п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.07.1995 року № 11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину», та судових витрат передбачено, що позов про стягнення таких витрат може бути пред`явлений закладом охорони здоров`я, органом Державного казначейства України або прокурором. Також, відповідно до вимог п. 3 вищевказаного Порядку визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора. Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та в порядку, встановлених законом. Відповідно зі ст. 121 Конституції України та ч. 2 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист. Згідно з ч. 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором в суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. Суд погоджується з доводами прокурора про те, що ненадходження коштів до бюджету призводить до неналежного фінансування діяльності зазначеного лікувального закладу та порушує інтереси держави, внаслідок чого виникає передбачене законом право прокурора на звернення до суду з позовом для їх захисту. Відповідно до п. п. «а» п.3 ч.1 ст. 89 Бюджетного кодексу України до видатків, що здійснюються з бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення, районних бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, належать видатки на первинну медико-санітарну, амбулаторно-поліклінічну та стаціонарну допомогу (лікарні широкого профілю, спеціалізовані медико-санітарні частини, пологові будинки, поліклініки і амбулаторії, загальні стоматологічні поліклініки, а також дільничні лікарні, медичні амбулаторії, фельдшерсько-акушерські та фельдшерські пункти, центри первинної медичної (медико-санітарної) допомоги). 6. Висновки суду. Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що оскільки КНП КМР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» було понесено витрати на лікування потерпілої від злочину [PERSON] в розмірі 24 425,72 гривень з відповідача слід стягнути вказану суму на користь вказаного комунального закладу. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 7.Розподіл судових витрат. Підлягає стягненню з відповідача судовий збір у сумі 2102, 00 грн. відповідно до вимог ст.141 ЦПК України на користь держави. Враховуючи викладене та

Outcome: approved