Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

24 червня 2015 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що 14 червня 2003 року помер її батько [PERSON] При зверненні до державного нотаріусі із заявою про прийняття спадщини та про видачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадковий житловий будинок, що розташований в м. Дніпропетровську по вул. Нижньогородська, 38, нотаріусом в усній формі було розяснено про необхідність звернутися з даним питанням до суду. Відповідно до рішення виконкому Придніпровської міської ради депутатів трудящих №112 від 29.03.1977 року її батькові [PERSON] було надано в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку. 10 червня 1977 року було укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності, а після затвердження проектної документації було побудовано будинок житловою площею 24,4 кв.м. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2012 року за нею було визнано право власності в порядку спадкування на будівельні матеріали, з яких складається: житловий будинок літ.А-1, житловою площею 28,1 кв.м., прибудову (літ. а-1), ганок (літ.а), що знаходиться на земельній ділянці площею 500 кв.м. по вул. Нижньогородська, 38 у м. Дніпропетровську з усіма правами забудовника. 04.07.2013 року вона звернулась до реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції щодо реєстрації право власності в порядку спадкування на житловий будинок який знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Нижньогородська, 38. Однак 23.07.2013 року державним реєстратором реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] було винесено рішення про відмову в реєстрації права власності у звязку з тим, що заявником надано заяву про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, тоді як за рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24.04.2012 року право власності визнається на будівельні матеріали, які не є обєктом нерухомого майна, що стало причиною звернення з позовом до суду, в якому позивач просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування на житловий будинок літ.А-1, загальною площею 28,1 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., прибудову (літ.а-1), прибудова (літ.а-1), ганок (літ.а), по вулиці Нижньогородська, 38 у м. Дніпропетровську (а.с.3-9). В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, з підставих викладених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позов визнала у повному обсязі. Представник Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, надавши на адресу суду пояснення, в яких просив розглядати справу за його відсутністю. Представник Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції у судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином. Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав, встановлених в судовому засіданні. Суд встановив, що \~відповідно акту відводу земельної ділянки від 10 червня 1977 року на підставі рішення Придніпровської міської ради депутатів трудящих від 29.03.1977 року №122 проведенний в натурі відвід земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво забудовника [PERSON], розташованого в м. Придніпровськ, вул. Комсомольська, 34а, загальною площею 500 кв.м. (а.с. 11). З довідки про землекористування вбачається, що земельна ділянка загальною площею 500 кв.м., яка розташована за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, 34а, знаходиться у користуванні [PERSON], (а.с.10). 23 вересня 1983 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], про що свідчить свідоцтво про укладання шлюбу (а.с.16). Рішенням виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів від 11.09.1987 року №492, було вирішено продовжити строк договору будівництва індивідуального житлового будинку по вул. Нижньогородська, 36 на імя [PERSON] (а.с.15). [PERSON] ([PERSON]) є донькою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.19) та свідоцтвом про шлюб (а.с.20). Відповідно до довідки голови квартального комітету вбачається, що [PERSON] мешкав разом з сімєю за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Нижньогородська, буд.38, до складу родини входили: дружина [PERSON], донька [PERSON] (а.с.14). 14.06.2003р. помер батько позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ №501791 (а.с.18). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~03.08.2006 року померла мати позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ №105153 (а.с.17).\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Розпорядженням Дніпропетровського міського голови від 26.10.2010 року про присвоєння адреси житловому будинку по вул. Нижньогородській адресу вул. Нижньогородська, 38 (колишні адреси «г. Придніпровськ, вул. Комсомольська, 34» «вул. Комсомольська, 34а», «вул. Нидньогородська, 36» (а.с.28). Постановою Восьмої \~Дніпропетровської державної нотаріальної контори \~від 07.09.2011 р. № 1653/02-31 відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, за відсутності правовстановлюючого документу на житловий будинок з господарського-побутовими будівлями, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Нижегородська, буд.38 (а.с. 21). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2012 року визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування на будівельні матеріали, з яких складаються: житловий будинок (літ. А-1), прибудова (літ. а-1), прибудова (літ. а1-1) - загальною площею 28,1 кв.м. та ганок (літ. а), що знаходиться на земельній ділянці площею 500 кв.м. по вул. Нижньогородська, 38 у м. Дніпропетровськ, з усіма правами забудовника, рішення набрало законної сили 08.05.2012 року (а.с.22-23). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] було відмовлено [PERSON] у державній реєстрації права власності на житловий будинок, розташований Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вулиця Нижньогородська, будинок 38, оскільки в рішенні Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24.04.2012 року право власності визнавалося на будівельні матеріали, які не є обєктом нерухомого майна (а.с.24). Не погодившись з рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно позивач оскаржила її дії та постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.01.2014 року їй було відмовлено у позові до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання протиправними рішення та зобовязання вчинити певні дії (а.с.25-27). Згідно домової книги у домоволодінні №38 вул. Нижегородська прописані та мешкали постійно наступні особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.29-31). З технічного паспорту на житловий будинок по вул. Нижньогородська, буд.38 у м. Дніпропетровську вбачається, що даний будинок складається з літ.А-1, загальною площею 28,1 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., прибудову (літ.а-1), прибудова (літ. а1-1), ганок (літ.а), сарай (літ.Б), сарай (літ.б), душ (літ.В), убиральня (літ.Г), сарай (літ.Д) (а.с.32-35). [PERSON] спадщину не прийняла, оскільки заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини не подавала та на момент смерті проживала за іншою адресою. Після смерті [PERSON] спадщину (як спадкоємець першої черги) прийняла [PERSON], що підтверджується спадковою справою (а.с.55-60). Суд вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленими. Виниклі між сторонами спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного Кодексу України в редакції 2003 року. За правилами ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 \~ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється термін в шість місяців, який починається з моменту відкриття спадщини. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до положень ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч.5 ст.20 Земельного кодексу УРСР, затвердженого Законом Української РСР від 8 липня 1970 р., право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів. Згідно постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» від 18.12.1990 18 N 562-ХІІ, визнано таким, що втратив чинність 15 березня 1991 р.. Земельний кодекс Української РСР. затверджений Законом Української РСР від 8 липня 1970 р. (пункт 7 постанови), і було визначено що громадяни які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав землеволодіння або землекористування (пункт 5 Постанови). Земельний кодекс 1990 року передбачав довічне успадковуване володіння землею громадянами (в подальшому - право постійного користування) і не встановлював будь-яких часових обмежень на переоформлення прав громадянами, які отримали земельні ділянки в. користування у відповідності до ч.5 ст.20 Земельного кодексу УРСР. затвердженого Законом Української РСР від 8 липня 1970 р. Відповідно до п.7 перехідних положень Земельного кодексу 2001 року громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (Постанова від 13 червня 2012 р. N 6-54цс12). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. На момент завершення будівництва житлового будинку не існувало жодного нормативного акту, що передбачав би процедуру введення завершеного будівництвом приватного житлового будинку в експлуатацію. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист. Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012. № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Відповідно до Листа Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №12/5-126 від 23.03.1999 року, по об'єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним з документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається ліцензованою організацією. Оскільки до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали сладкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України) та згідно з пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7, якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до складу спадщини входять всі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов'язки, а саме: - право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; - право завершити будівництвом об'єкт (як правонаступник спадкодавця - замінений у порядку спадкування забудовник); - право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об'єкт: - право одержати на своє імя свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. З аналізу статті ст. 1219 ЦК України, яка визначає права та обовязки, що не входять до складу спадщини, не вбачається обмежень щодо спадкування права користування земельною ділянкою, прав та обов'язків забудовника по подальшій забудові та оформленні домоволодіння. В той же час, положення ч.2 ст.413 ЦК України, прямо передбачає можливість передачі у порядку спадкування права користування земельною ділянкою, наданою для забудови. Зазначене також не суперечить п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування». Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. З зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. Таким чином, за наявності відповідних доказів може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. З огляду на вищезазначене, у позивачки виникло право користування земельною ділянкою у порядку спадкування, права та обов'язки забудовника щодо отримання свідоцтва про право власності на домоволодіння, оскільки вона є спадкоємцем першої черги за законом і спору щодо спадщини немає, спірний будинок збудовано до 5 серпня 1992 року на земельній ділянці, яка перебувала у користуванні спадкодавця, а відтак на нього може бути визнано право власності, яке переходить у порядку спадкування. Аналізуючи наведені вище норми права та співвідношуючи їх з встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Outcome: approved