Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 177979,00 грн, з яких 150000,00 грн - сума основного боргу, 22701,00 грн - нараховані відсотки, 2428,00 грн - 3 (три) відсотки річних, 2850,00 грн - інфляційні збитки, а також судові витрати у справі, а саме сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1779,79 грн та витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 4000,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 31 липня 2017 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 150000,00 (сто п`ятдесят тисяч) гривень, а відповідач прийняв у власність грошові кошти в сумі 150000,00 гривень зі строком повного повернення боргу не пізніше 31 липня 2018 року. Отримання грошових коштів в повному обсязі підтверджується письмовою розпискою [PERSON] від 31 липня 2017 року. Відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, грошові кошти до цього часу позивачу не повернув. Відповідачем [PERSON] до суду подано заперечення проти позову, які за своїм змістом є відзивом на позовну заяву, з якого вбачається, що він не визнає позов та просить відмовити в його задоволенні. В обґрунтування цього зазначає, що немає ніякого відношення до розписки, яка знаходиться в матеріалах справи, оскільки він її не писав, не підписував і грошових коштів від [PERSON] не отримував. Вважає, що [PERSON] має зазначити свідків, які підтвердять факт передачі грошей, а також наголошує на тому, що у вказаній розписці не зазначена ціль передачі йому грошових коштів. Представник позивача Максимов М. І. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання у черговий раз не з`явився, подав до суду заяву про відкладення розгляду справи. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 31 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 150000,00 (сто п`ятдесят тисяч) гривень, а відповідач прийняв вказані грошові кошти та зобов`язався повернути вказану суму не пізніше 31 липня 2018 року. Факт передачі грошових коштів підтверджується оригіналом розписки від 31 липня 2017 року (а. с. 145). [PERSON] ухиляється від взятих на себе зобов`язань щодо повернення грошових коштів. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] виконав свої зобов`язання за договором позики та повернув грошові кошти [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Дані правові позиції підтверджені також і постановою Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. За змістом положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк та в порядку, що встановлені договором. В розписці вказано, що позичальник [PERSON] зобов`язаний повернути позикодавцеві [PERSON] позику в строк до 31.07.2018, але грошові кошти до теперішнього часу [PERSON] не повернув. Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В даному випадку борговою розпискою, яка за змістом є договором позики, не встановлений інший розмір процентів, а тому для розрахунку суми процентів річних від простроченої суми потрібно застосовувати саме три проценти. Окрім того, згідно зі ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Оскільки, договором не встановлений розмір процентів, зазначених у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, то їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Суд критично ставиться до пояснень, наданих відповідачем в запереченнях проти позову, оскільки твердження, зазначені в них, не мають ніякого документального підтвердження і матеріалами справи не підтверджуються. Окрім того, відповідач не скористався своїм правом заявити клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи з метою підтвердження чи спростування факту підписання чи непідписання оспорюваної розписки. Посилання [PERSON] на те, що у вказаній розписці не зазначена ціль надання [PERSON] йому грошових коштів, не має ніякого значення у справі, оскільки «ціль передачі грошових коштів» не є істотною умовою договору позики. Крім того, відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Суд, дослідивши вказану розписку, вважає, що вона є документом, який підтверджує боргове зобов`язання, оскільки містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, а зазначення інших умов, зокрема цілі передачі грошових коштів, є правом сторін договору, а не їхнім обов`язком. За таких обставин, досліджуючи боргову розписку, яка міститься в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що дана розписка є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань й відповідно свідчить про існування між ними саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Суд перевірив розрахунок представника позивача щодо визначення розміру процентів, передбачених ч. 1 ст. 1048 ЦК України, трьох процентів річних від простроченої суми, індексу інфляції за весь час прострочення та вважає його правильним й обґрунтованим. Таким чином, загальна сума заборгованості за договором позики від 31.07.2017 станом на 13.02.2019 року становить 177979,00 гривень, з яких 150000,00 гривень - сума основного боргу, 22701,00 гривень - нараховані відсотки, 2428,00 гривень - три відсотки річних, 2850,00 гривень - інфляційні збитки. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4000,00 гривень, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно до роз`яснень викладених в п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом стягується не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи ( ч. 4 ст. 137 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у справі № 372/1010/16-ц від 03.05.2018 касаційний суд, здійснюючи розподіл судових витрат, вказав, якщо сторона документально доведе, що вона понесла витрати на правову допомогу (надасть договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат), то суд не матиме підстав для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, та розглядаючи питання про обґрунтованість суми цієї допомоги в розмірі 4000,00 гривень, бере до уваги надані [PERSON] на її підтвердження наступні документи: копію договору про надання правової допомоги від 15.01.2019, укладеного між позивачем та адвокатом Максимовим М. І., копію додаткової угоди № 1 до нього від 15.01.2019, акт частково наданих послуг на виконання договору про надання правової допомоги від 16.01.2019, копію прибуткового касового ордеру № 134 від 20.01.2019 та прибутковий касовий ордер б/н від 20.05.2019. Враховуючи складність справи та виконані роботи, час, витрачений адвокатом на їх виконання, їх обсяг, ціну позову, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 гривень є обґрунтованими, документально підтвердженими, а тому суд дійшов висновку про необхідність стягнення вказаної суми витрат на професійну правничу допомогу з відповідача на користь позивача. Відповідач [PERSON] двічі подавав до суду заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибути у судове засідання у зв`язку із перебуванням на лікарняному та службовою занятістю. Суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи з огляду на такі обставини. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» сформував позицію про те, що сторона по справі (заявник, позивач чи відповідач) зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Також, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника, відповідача та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Принцип юридичної визначеності як складова частина конституційного принципу верховенства права зобов`язує відповідача або його представника самостійно цікавитися перебігом розгляду справи в суді. Верховний Суд у постанові від 12 березня 2019 року (справа № 910/12842/17) дійшов до висновку що, у разі відсутності представника з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні, суд має виходити з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах. Наведені відповідачем обставини в обґрунтування причин його неявки у судове засідання не можуть бути визнані судом поважними, адже не є об`єктивно непереборними. Відповідач, як учасник судового процесу, не позбавлений права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Суд вважає, що справу можливо вирішити за відсутності сторін на підставі наданих сторонами доказів. Неявка відповідача в судове засідання не є перешкодою для вирішення справи по суті. Відповідно ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. На підставі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. На підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Суд вважає, що позивачем надано достатньо належних і допустимих доказів для задоволення його позовних вимог. Відповідачем всупереч вимог ст. ст. 11, 12, 13, 76-79 ЦПК України, належних та допустимих доказів наявності підстав для відмови у задоволенні позову не надано. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилається позивач та його представник, як на підставу своїх вимог, а відповідач, як на підставу своїх заперечень, вивчившиматеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в зв'язку з чим суд стягує з відповідача судовий збір на користь позивача.

Outcome: approved