Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

22.12.2017 року представник [PERSON] адвокат [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати право спільної сумісної власності [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], на квартиру [ADDRESS]. Як на підставу позову посилається на те, що вона з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі з 13.01.1984 року. До ЖБК вони вступили в 1989 році. Спірну квартиру вони придбали в період шлюбу, оскільки пайові внески сплачували разом, за спільні кошти подружжя, дана квартира є майном, набутим мною та Відповідачем спільно. Все спільне життя, за виключенням трьох років декретних відпусток, вона працювала. Бюджет сім'ї складався із результатів її праці та праці її чоловіка. Ухвалою суду від 29.12.2017 позовну заяву залишено без руху у звязку, вказані недоліки позивачем усунуто. Ухвалою суду від 29.12.2017 відмовлено позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову. Ухвалою суду від 11.01.2018 відкрито провадження у справі, призначено здійснювати розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 27.04.2018 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, позивачка надала пояснення, зазначивши доводи, які вказані в позові. Відповідач проти задоволення позову не заперечував, у відзиві на позов зазначив, що він визнає, що за час шлюбу з [PERSON] вони придбали у спільну сумісну власність 3-х кімнатну кооперативну квартиру [ADDRESS] у ЖК «Флора 13». Він є членом кооперативу, у зв'язку з чим одержав свідоцтво про право власності на квартиру, яка зареєстрована за ним у Державному Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач не надала суду доказів, якими саме його діями порушені, невизнані та оспорюються її права на придбану ним та позивачкою у спільну сумісну власність квартиру, крім тверджень про це у позові. Позивачка фактично звернулася до суду з вимогою підтвердження у рішенні суду, що квартира є спільною їх сумісною власністю, що він не оспорює. На час придбання ним та позивачем у спільну сумісну власність квартири діяв Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР, у відповідності до ст. 22 якого, майно, придбане у власність подружжя під час шлюбу, вважалося їх сумісною власністю. Такий зміст має ст. 60 ЦК України. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з копією свідоцтва про укладення шлюбу, з 13.01.1984 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, і до теперішнього часу. Від сумісного проживання мають повнолітніх дітей: Вікторію 1985 рок народження та Максима [INFO]. Як вбачається з копії трудової книжки, позивачка [PERSON] працювала з в червні-липні 1982 року, червні-липня 1983 року, з листопада 1984 року по липень 1996 року, з травня 2004 року по вересень 2014 року та пізніший період. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.04.2010 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.05.2010 року, 3-х кімнатна квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON]. Квартира складається з 3-х кімнат, загальною площею 70,2 кв.м., житловою площею 42,2 кв.м. Згідно з довідкою Обєднання житловим кооператив «Дом-Сервіс» від 13.07.2018 року, [PERSON] є власником квартири №36, яка розташована за адресою: м. Харків, вулиця Н.Ужвій, буд. № 72. [PERSON] є членом кооперативу «Флора-13». Вартість квартири № 36 виплачена повністю у розмірі 12765,45руб. Перший пайовий внесок виплачено 14.06.1988. у сумі 4500,00руб. Останній пайовий внесок виплачений 08.07.1992р. В пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Враховуючи, що грошові кошти за спірне квартиру було повністю виплачено 08.07.1992 р., тобто фактично придбання квартири відбулось в 1992 року, то для вирішення питання щодо моменту виникнення права власності подружжя на спірну квартиру, повинні застосовуватися положення Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС). Згідно зі ст. 22 КпШС (чинного на час придбання спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. За змістом вказаних норм майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності. При цьому, тягар доказування, що вказане майно не належить до спільного сумісної власності, покладається на особу, яка заперечує факт набуття майна у спільну сумісну власність. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року № 6-843цс17. З відзиву на позов вбачається, що відповідач визнає, що за час шлюбу з [PERSON] вони придбали у спільну сумісну власність 3-х кімнатну кооперативну квартиру [ADDRESS] у ЖК «Флора 13». Він не оспорює, що квартира є спільною їх сумісною власністю подружжя. Таким чином, протягом вказаного часу та в період шлюбу позивачка також працювала, відповідач визнав, що квартира в житловому кооперативі придбана ним та позивачкою за спільні їх кошти в період шлюбу. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, спірна квартира придбана в період шлюбу, за спільні кошти подружжя, позивачка також працювала протягом свого життя, в тому числі, до і в період сплати внесків до кооперативну на момент придбання спірної квартири. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» N 9 від 18.09.87, при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону "Про власність" ( 697-12 ), п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України ( 2006-07 ), враховуючи таке: пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов'язаний повернути кредитору. Таким чином, встановлено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічні положення закріплені і в статті 60 СК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). На підставі викладеного, позовні вимоги про визнання права спільної сумісної власності сторін на квартиру [ADDRESS] підлягають задоволенню. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: approved