Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 27 травня 2014 року та 04 вересня 2014 року він уклав з відповідачем договори позики, за якими передав відповідачу 2200 доларів США та 2500 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути позивачу ці ж суми до 27 червня 2014 року та до 4 жовтня 2014 року. Підтвердженням укладання вищевказаних договорів позики та передання грошових коштів є написані власноручно відповідачем розписки. Позивач зазначає, що відповідач належним чином не виконав зобов'язання за договорами позики. Станом на 21.06.2017 року борг відповідачем не повернуто. Просить стягнути з [PERSON] 122388 грн. суми основного боргу та судові витрати. 16.11.2017 року позивач надіслав до суду уточнену позовну заяву, відповідно до якої уточнив суму заборгованості та просив стягнути три процента річних. 17.11.2017 року позивач надав суду уточнюючу заяву, в якій первісні позовні вимоги підтримав повністю та просив стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 122388 грн. та судові витрати в сумі 1223 грн. 88 коп.. Додав оригінали двох розписок від 04.09.2014 року про отримання відповідачем боргу в сумі 2500 доларів США та розписку від 27.05.2014 року про отримання відповідачем боргу в сумі 2200 доларів США. У зв'язку зі зміною курсу долара США просить стягнути борг у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на час ухвалення рішення у справі. Позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просить його задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково за розпискою від 04.09.2014 року на суму 2500 доларів США. Пояснив, що відповідач частково виконав зобов'язання, а саме за оспорюваним договором позики від 27.05.2014 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала покази, що є дружиною відповідача. Зазначила, що була свідком укладення договорів позики. Вказала, що її чоловік повернув позивачу борг 2200 доларів США по договору позики від 27.05.2014 року, проте письмових доказів у них немає, оскільки вони довіряли позивачу та не вважали за потрібне брати у нього відповідну розписку. Розгляд справи здійснюється на підставі ст. 279 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. В порядку спрощеного позовного провадження вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні встановлено, що 27.05.2014 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] відповідно до розписки від 27.05.2014 року - 2200 доларів США, які зобов'язався повернути 27 червня 2014 року. Також, 04.09.2014 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] відповідно до розписки від 04.09.2014 року - 2500 доларів США, які зобов'язався повернути 04 жовтня 2014 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договори позики між [PERSON] та відповідачем було укладено в усній формі. Враховуючи те, що хоча відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а сума договорів між [PERSON] та відповідачем перевищує вказаний у статті розмір, проте відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Таким доказом, відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, є власноручно написані відповідачем розписки від 27.05.2014 року та 04.09.2014 року (а.с. 72-73). У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення зазначених відсотків не залежить від того, чи передбачено це в договорі чи ні. По своїй суті вказані відсотки є штрафними санкціями за невиконання грошового зобов'язання. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України. Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Із приводу стягнення суми боргу із відповідача на користь позивача із урахуванням інфляції суд вважає, що у даному випадку інфляційні показники не підлягають застосуванню до основної суми боргового зобов'язання, оскільки кошти згідно договорів позики надавались у іноземній валюті. Розрахунок суми боргу здійснюється судом згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. На час ухвалення рішення судом за офіційним курсом НБУ долар становить 26,1479 грн. за 1 долар США, що підтверджується довідкою. За таких обставин сума боргу у відповідності до договорів позики: 1. - від 27.05.2014 року крім основного боргу 2200 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16.11.2017 року 26,1479 грн. за 1 долар США, становить 57525 грн. 38 коп., відповідач зобов'язаний сплатити позивачеві 3 % річних від простроченої суми за 40 місяців, а саме 5752 грн. 40 коп. (3 % від 57525 грн. 38 коп. = 1725 грн. 76 коп.; 1725 грн. 76 коп. : 12 місяців = 143грн. 81 коп. за місяць; 40 місяців х 143 грн. 81 коп. = 5752 грн. 40 коп.). Разом борг становить 63277 грн. 78 коп..; 2. - від 04.09.2014 року крім основного боргу 2500 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16.11.2017 року 26,1479 грн. за 1 долар США, становить 65369 грн. 75 коп., відповідач зобов'язаний сплатити позивачеві 3 % річних від простроченої суми за 37 місяців, а саме 6046 грн. 54 коп. грн. коп. (3 % від 65369 грн. 75 коп. = 1961 грн. 09 коп.; 1961 грн. 09 коп. : 12 місяців = 163 грн. 42 коп. за місяць; 37 місяців х 163 грн. 42 коп. = 6046 грн. 54 коп.). Разом борг становить 71416 грн. 29 коп.. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до абзацу другого частини першої ст. 218 ЦК України та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п. 12 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Враховуючи вищезазначені обставини, суд не може прийняти до уваги як доказ сплати відповідачем 2200 доларів США по договору позики від 27.05.2014 року покази свідка [PERSON]. Будь-яких письмових доказів, засобів аудіо-, відеозапису та інших доказів відповідач суду не надав. Суду не надано доказів того, що відповідач сплатив борг згідно вказаних розписок, а також не надано доказів того, що він уповноважував на сплату боргу інших осіб. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку що вимоги позивача слід задовольнити із вищенаведених підстав. Частиною першою ст. 141 ЦПК України, встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданих платіжних доручень, позивач за подання даного позову до суду, сплатив судовий збір в розмірі 1223 грн. 88 коп., що підлягає відшкодуванню. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку що вимоги позивача слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved