Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

18.03.2015 року позивач звернулась до суду з позовом та просила постановити рішення, яким визнати за [PERSON] [INFO] право на житлову площу, а саме квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS]. Свої вимоги мотивувала тим, що з листопада 2008 року вона зі своєю сімєю мешкають у квартирі за адресою м.Одеса, пр.-т [PERSON], 7 кв. 30 на підставі дозволу [PERSON], який є наймачем даної квартири. Позивач зазначає, що донька [PERSON] з 16.05.2011 року на законних підставах проживає у вище зазначеній квартирі та має достатньо тривалий звязок з конкретним місцем, а саме квартирою, за адресою м.Одеса, пр.-т [PERSON], 7 кв. 30, таким чином позивач вважає, що вона набула право на користування спірною квартирою, у звязку з чим звернулась до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. У судове засідання позивач не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, 11.01.2016 року її представник [PERSON] надала до суду заяву, в якій позов підтримала, просила його задовольнити, та розглянути справу без її участі. Представник відповідача [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради також у судове засідання не зявився, 11.01.2016 року до канцелярії суду надійшла заява представника [PERSON] про відкладення розгляду справи у звязку з зайнятістю та неможливістю прибути у судове засідання, однак, жодних доказів поважності причин неявки суду не надав, що з урахуванням неявки представника відповідача у судові засідання, що призначались судом на 26.10.2015р. та 08.12.2015 року дає суду право розглянути справу у його відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 23 квітня 2011 року народилась [PERSON], про що [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в Книзі реєстрації народжень 06 травня 2011 року зроблено відповідний актовий запис за № 762. Як вбачається з Свідоцтва про народження Серії 1-ЖД № 267271 батьками дитини вказані [PERSON] та [PERSON]. Згідно довідки № 1530 від 22.10.2012 року виданою КП «ЖКС Вузівський» з місця реєстрації та склад сімї малолітня [PERSON] з 16 травня 2011 року зареєстрована в [INFO]. З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що станом на 17.04.2014 року у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про права власності зареєстрований на імя [PERSON]. Позивач стверджує, що на підставі дозволу [PERSON] з погодженням [PERSON] її чоловіку [PERSON] було надано дозвіл на користування вищевказаною квартирою. Згідно з ст. 65 ЖК УРСР: наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 33 Конституції України: кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст.47 Конституції кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№8863/06) 2.12.2010, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Згідно даного рішення у контексті Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло. Судом встановлено, що на даний час, іншого місця проживання з двома неповнолітніми дітьми, крім квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] родина [PERSON] не має. Згідно з ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»: громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України: місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно з норм діючого законодавства України в даній кватирі проживають та зареєстровані 12.11.2010 року [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], з 16.05.2011 р. [PERSON] [INFO]. Як вбачається з вище наведених норм законодавства, з 16.05.2011 р. [PERSON] [INFO] має достатньо тривалий зв'язок з конкретним місцем, а саме квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно з ст. 3 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що всі діти на території України, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров'я та народження дітей і їх батьків (чи осіб, які їх замінюють) або будь-яких інших обставин, мають рівні права і свободи, визначені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Суд звертає увагу що: відповідно до п. 1 ст. З ч. І Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою ВР України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. До того ж, Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (п. 1 ст. 8) гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Конвенція про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікована Верховною Радою України 27.02.1991 року і набула чинність для України 27.09.1991 року, визначає, що жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Отже, нормами національного та міжнародного законодавства закріплено право дитини на житло і неприпустимо не обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Ст.ст. 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Разом з тим, при вирішенні спору суд враховує положення ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Аналізуючи вищевказані положення, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] до [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права на житлову площу підлягає задоволенню. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved