Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Харківської області, [PERSON], третя особа - [PERSON] про визнання довіреності удаваним правочином та звільнення автомобіля з під арешту, вказуючи на те, що 21 січня 2012 року позивач придбав у [PERSON], що діяв від імені [PERSON] на підставі нотаріальної довіреності від 06 січня 2012 року, автомобіль марки та моделі DAEWOO LANOSTF69Y, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Вказаний автомобіль належав [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER], виданого ВРЕР №3 ГУМВСУ Харків 16.01.2008 року. [PERSON] передав [PERSON] автомобіль, ключі від автомобіля, технічний паспорт на автомобіль, та нотаріальну довіреність від 06 січня 2012 року. Для реєстрації вказаного автомобіля на ім'я [PERSON] була оформлена нотаріальна довіреність від 21 січня 2012 року. Відповідно до розписки від 21 січня 2012 року. [PERSON], що діяв від імені [PERSON], кошти за автомобіль DAEWOO LANOSTF69Y, реєстраційний номер [NUMBER] отримав в повному обсязі, претензій не має. Скористатися своїм правом позивач не може, оскільки постановою державного виконавця Герасімової Л.П. було накладено арешт на автомобіль DAEWOO LANOSTF69Y, що належить [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача уточнив позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача - Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Харківської області, заперечував проти задоволення позовних вимог. Відповідач, [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву про визнання позовних вимог та слухання справи у його відсутність. Третя особа, [PERSON], до суду не з'явився, по пошті був повідомлений завчасно та належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що даний автомобіль позивачам фактично був переданий на підставі довіреності від 21.01.2012 року посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] і зареєстровану в реєстрі за номером 297, в якій [PERSON], що діяв від імені та в інтересах [PERSON] - видав довіреність в порядку передоручення на ім'я [PERSON] щодо володіння, користування та розпорядження вищезазначеним транспортним засобом, строком на 10 років. Згідно з постановою державного виконавця Дзержинського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції від 07.08.2012 року на автомобіль накладено арешт. Дана постанова була винесена в ході виконавчого провадження щодо примусового стягнення з [PERSON] заборгованості на користь ПАТ АБ «Укргазбанк». У відповідності до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Таким чином, виходячи з вищевикладених обставин, суд дійшов висновку, що в дійсності, на день укладання довіреності на право володіння та користування транспортним засобом, насправді між позивачем та відповідачем був укладений правочин договір купівлі продажу на підставі якого відповідач передав у власність позивачів автомобіль, а останні прийняли його та сплатили за нього грошову суму коштів визначену між сторонами. У відповідності до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як передбачено ч.1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Таким чином, в дійсності між відповідачем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу, реєстраційний номер № [NUMBER] учасники якої приховали даний правочин, шляхом видання відповідачем відповідної довіреності. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема, з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності прямо не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Відповідно до п.2 ст.220 ЦК України встановлено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Оскільки між позивачем та відповідачем [PERSON] було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, а саме: предмету та ціни, такий договір вважається укладеним. Крім того, між позивачем та відповідачем відбулося фактичне виконання договору, оскільки відповідач-продавець отримав кошти передав позивачам-покупцям автомобіль. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1,2 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Пленум Верховного Суду України в абзаці 3 п.16 постанови від 26 грудня 2003 року №14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" роз'яснив, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. На підставі викладеного , згідно ст. 16, 220, 319, 321, 328, 334, 627, 639 ЦК України, та

Outcome: approved