Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

28.07.2020 року представник позивача [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати за позивачем право на земельну частку (пай) по КСП «ім. Комінтерна» за рахунок нерозподілених земельних часток (паїв). В обґрунтування позовних вимог вказує, що позивач з 01.12.1992 року по 20.08.2004 року працювала в КСП «ім. Комінтерна» с. Шарівка. Державний акт на право колективної власності на землю серії ХР №06-00-000529 по КСП «ім. Комінтерна» зареєстровано 07.02.1996 року за №86. Протоколом зборів уповноважених членів КСП «ім. Комінтерна» від 20.01.2000 року до списку членів КСП на земельний пай включено позивача за №23, а протоколом від 23.03.2000 року затверджено списки на земельний та майновий паї, в яких позивач значиться за №№370,86 відповідно, але сертифікат на право на земельну частку (пай) на її ім`я не зареєстровано. Про відсутність сертифікату позивач дізналася в 2020 році, коли звернулася до Міжрайонного управління у Валківському та Коломацькому районах ГУ Держгеокадастру у Харківській області про його видачу, тому змушена звернутися до суду, оскільки вирішити питання в досудовому порядку неможливо. На підставі ухвали суду від 29.07.2020 року відкрито провадження у цивільній справі, з урахуванням вимог\~ст.274\~ЦПК України судовий розгляд вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження та роз`яснено сторонам про порядок та строки виконання ними вимог цього\~Кодексу. Клопотання сторін про розгляд справи в судовому засіданні з їх повідомленням у відповідності до ч.5\~ст.279 ЦПК України\~до суду не надходило. Копію позовної заяви та доданих до неї документів вручено відповідачам рекомендованим повідомленням, але відзиви в передбачені законом строки не надано. Відповідно до ч.8\~ст.178 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про судовий розгляд справи, будь-яких клопотань та відзив на позовну заяву не подав, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів в порядку, передбаченому ст.ст.279,280 ЦПК України. Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення інших процесуальних дій, в тому числі забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач 01.12.1992 року прийнята на роботу в КСП «ім. Комінтерна», 20.08.2004 року звільнена за власним бажанням, що підтверджується записами в трудовій книжці серії [NUMBER] . Згідно протоколу №1 зборів уповноважених членів КСП ім. Комінтерна від 20.01.2000 року, вирішено включити позивача за №23 в уточнений список-додаток членів КСП, які помилково не були включені в список та членів, які проявили себе здібними спеціалістами та користуються авторитетом в трудовому колективі, а згідно протоколу №3 від 23.03.2000 року за №370 позивача включено до списку членів КСП на земельний пай, за №86 на майновий пай (архівні витяги №01-35/19 видані 03.04.2020 року). Відповідно до архівної довідки №01-35/5, виданої 03.04.2020 року архівним відділом Валківської РДА Харківської області, 10.02.1959 року шляхом об`єднання двох колгоспів ім. Мічуріна с. Шевченкове Шевченківської сільської Ради депутатів трудящих Валківського району Харківської області та ім. Комінтерну с. Велика Лихівка Великолихівської сільської Ради депутатів трудящих Валківського району Харківської області був створений укрупнений колгосп ім. Комінтерна. Центральна садиба колгоспу розташована на території села Велика Лихівка. Рішенням виконавчого комітету Харківської обласної Ради депутатів трудящих від 22.08.1966 року №457, центр Великолихівської сільської Ради депутатів трудящих Валківського району Харківської області перенесений в село Шарівка і сільська рада отримала назву Шарівська сільська Рада депутатів трудящих Валківського району Харківської області. Рішенням зборів уповноважених членів колгоспу ім. Комінтерна с. Шарівка Шарівської сільської Ради народних депутатів Валківського району Харківської області від 15.03.1993 року колгосп перетворений на КСП ім. Комінтерна без зміни предмету діяльності та форми власності, яке є правонаступником колгоспу. Рішенням загальних зборів уповноважених членів КСП ім. Комінтерна с. Шарівка від 23.03.2000 року, КСП реорганізоване шляхом перетворення на ПСП ім. Комінтерна с. Шарівка Шарівської сільської ради Валківського району Харківської області. Як зазначено в інформації Міжрайонного управління у Валківському та Коломацькому районах ГУ Держгеокадастру у Харківській області №31-20-0.23, 141-161/121/20 від 27.03.2020 року, в списку громадян-членів колективного сільськогосподарського товариства додатку до Державного акта на право колективної власності на землю серії ХР-06-00-000529, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю 07.02.1996 року за №86 та виданого КСП ім.. Комінтерна для ведення сільськогосподарського виробництва на території Шарівської сільської ради, прізвище [PERSON] не значиться. Відповідно до Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Валківською РДА, КСП ім. Комінтерна на ім`я [PERSON] сертифікат на право на земельну частку (пай) не зареєстровано. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Ст.41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. Ч.2 ст.14 Конституції України та ч.2 ст.1 ЗК України гарантується право власності на землю, яке набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Згідно положень ст.125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Процес приватизації землі в Україні розпочинався з передачі її у власність колективних сільськогосподарських підприємств (далі КСП), сільськогосподарським кооперативам, акціонерним товариствам, створеним на базі колишніх колгоспів, радгоспів та інших державних підприємств на підставі державного акта на право приватної власності на землю з доданим до нього списком осіб, які мали право на одержання своєї частки землі. Відповідно до п.1 ст.1 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Крім того, п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно ст.2 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в п.1 ст.1 Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї. П.17 Перехідних положень ЗК України передбачає, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до п.7 Указу Президента України від 08.08.1995 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Європейський суд з прав людини в своїх рішення, а саме: «Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року, «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року, сформував позицію, про те, що держава під час виконання своїх функцій, щодо захисту права власності має дотримуватись принципу правомірних або законних очікувань громадян, а також утримуватись від необґрунтованого пасивного втручання у разі якщо такі очікування на оформлення права власності за особою підтвердженні будь-якими засобами, передбаченими національним законодавством. Слід зазначити, що ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні», який згідно п.1 розділу II Прикінцевих положень набрав чинності з 1 січня 2019 року, внесені зміни до законодавчих актів України, зокрема у ЗУ "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)". Згідно ч.2 ст.13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (в нинішній редакції) невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості). Відповідно до ст.3 Закону підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). За положеннями ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який посвідчує право власності. З огляду на викладене, оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки [PERSON] , як член КСП ім. Комінтерна має право на земельну частку (пай), яка перебувала у колективній власності за рахунок нерозподілених земельних часток (паїв). На підставі викладеного,

Outcome: approved