Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

25.02.2020 [PERSON] звернулася з вказаним позовом у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . На обґрунтування позову [PERSON] вказала, що відповідно до договору купівлі-продажу від 02.12.2014 їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] . У цій квартирі разом з нею зареєстрований відповідач. [PERSON] не проживає у вказаному житлі з 2015 року, не сплачує комунальні послуги, не несе інші витрати по утриманню квартири. Його місце проживання їй не відоме. Факт реєстрації відповідача у даній квартирі позбавляє позивачку можливості у повному обсязі реалізувати своє право вільно користуватися та розпоряджатися власним житлом. Від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. Ухвалою суду від 16 березня 2020 позовну заяву прийнято до провадження та у справі відкрито спрощене позовне провадження. Сторони у судове засідання не з`явилися. Відповідач про час і місце слухання справи повідомлений належним чином у відповідності до положень частини восьмої статтей 128, 130, 131 ЦПК України, оскільки повістка йому залишена за адресою його зареєстрованого місця проживання, розписка судового розпорядника повернута до суду із відміткою "адресат відсутній", а іншу адресу місця проживання відповідач суду не повідомляв. Позивачка до суду спрямувала заяву про підтримання позову, надала згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді. У зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального пристрою не здійснювалося. Судом, відповідно до статті 280 ЦПК України ,ухвалено проводити заочний розгляд справи. Дослідивши докази та з`ясувавши обставини справи, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог, з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 02 грудня 2014 року укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Манелюком М.І. та зареєстрованого у реєстрі за № 966, [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 9- 10, 11). З довідки № 618 від 21.02.2020 виданої МК ВЖРЕП № 7 вбачається, що [PERSON] , 1976 р.н.. зареєстрований у квартирі [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно до акта від 21.02.2020, затвердженого директором МК ВЖРЕП № 7 Г.М. Ханіною, [PERSON] ( який не має родинних стосунків із власником) не проживає у квартирі [ADDRESS] останні п`ять років, що підтверджується свідченнями сусідів (а.с. 12). Частиною четвертою статті 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями частини першої статті 321 Цивільного кодексу України - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку. За положеннями статті 150 Житлового кодексу громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З наведеної норми випливає, що особи мають право на користування житлом, яке перебуває у власності інших осіб, лише за умови наявності відповідного договору між ними. Доказів наявності такого договору, укладеного між сторонами не подано, а зі змісту позовної заяви вбачається, що такий договір відсутній. Оскільки позивачка заперечує проти реєстрації відповідача у належній їй квартирі, він не є її членом сім`ї, суд доходить висновку, що відповідача слід визнати таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. Посилання позивачки у позові на положення статей 71 Житлового Кодексу та 405 ЦК України є зайвими, оскільки ці норми не регулюють спірні правовідносини.

Outcome: approved