Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

1.Стислий виклад вимог і заперечень (аргументів) учасників справи Позивачі просять суд визнати недійсним договір №59 про відступлення прав вимоги від 25.07.2017 року, укладений між Публічно акціонерним товариством « Фінростбанк» та [PERSON] та визнати недійсним результати відкритих електронних торгів ( аукціону), оформлених Протоколом електронних торгів №UA-EA-2017-06-20-000023-с в частині, що стосується продажу активів ( майна) лоту ( складу лоту): Право вимоги за кредитним договором №55-К від 04.02.2011 року із забезпеченням ( нерухоме майно нежитлове приміщення - гуртожиток, загальною площею 2 492,3 кв.м., літ A-V, який розташований в [ADDRESS] ), а також скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в державному реєстрі іпотек в розділі « Актуальна інформація про державну реєстрацію іпотеки» номер запису про іпотеку: 105245, стосовно нерухомого майна: будинку [ADDRESS] , в частині «Відомості про суб`єктів» - « іпотекодержатель: [PERSON] ». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після того як іпотекодержатель ПАТ « Фінростбанк» набув право власності на іпотечне майно припинено зобов`язання по кредитному договору , однак банком було відступлено право вимоги по кредитному договору та згідно протоколу електронних торгів [PERSON] отримала право вимоги за кредитним договором та за іпотечним договором , незважаючи на те, що не має правосуб`єктну дієздатність по даним правовідносинам а форма договору не відповідає вимогам закону. Згідно письмовому відзиву від представника відповідача ПАТ « Фінростбанк» передача прав вимоги по кредитному і іпотечному договорам [PERSON] було здійснено у відповідність до діючого законодавства а коло осіб, яки мають право брати участь в аукціонах з продажу прав вимоги по кредитам розширено Міністерством юстиції у Положенні про виведення неплатоспроможного банку з ринку. Сторона [PERSON] заперечує проти задоволення позову та вважає проведення аукціону по формі та змісту таким що відповідають вимогам законодавства, а позовні вимоги необґрунтованими та недоведеними. 2. Процесуальні дії у справі Позов надійшов до Київського районного суду м. Одеси 12.12.2017 року ( т.1 а/с 5) та оплачений судовим збором у розмірі 640 та 1640 грн. (т.1 а/с 1-4 ). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.12.2017 року головуючим по справі визначено суддю Луняченко В.О. (т.1 а/с 30). Ухвалою суду від 10.01.2018 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження ( т.1 а/с 33). 27.03.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від ПАТ «Фінростбанк». ( т.1 а/с 68). 10.04.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] (т.1 а/с 74 ). Ухвалою суду від 03.07.2018 року відмовлено у клопотання представника позивача про зупинення провадження по справі та позов залишено без розгляду у зв`язку із неодноразової неявкою у судові засідання позивачів та їх представників ( т.1 а/с 149). Постановою Одеського апеляційного суду від 28.05.2019 року задоволена апеляційна скарга представника позивача та у зв`язку із поважними причинами неявки у судові засідання позивачів та їх представників скасована ухвала суду від 03.07.2018 року а справа направлена для продовження розгляду ( т.2 а/с 10). При проведенні підготовчого судового засідання у режимі відеоконференції 21.01.2020 року закрите підготовче судове засідання із призначенням розгляду справи по суті ( т.2 а/с 151). 3. Фактичні обставини, встановлені судом та оцінка доказів Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] 04.02.2011 року уклав кредитний договір №55-К з Пат «Фінростбанк» отримавши у кредит 437500 доларів США строком до 03.02.2021 року зі сплатою 18% річних (т.1 а/с 13). В забезпечення виконання вказаного кредитного договору між ПАТ « Фінростбанк» та ТОВ «Труд1» 09.02.2011 року укладено іпотечний договір , згідно якого передано в іпотеку нежитлове приміщення гуртожиток, загальною площею 2492,3 кв.м, літ. А-V, якє розташовано за адресою: [ADDRESS] ( т.1 а/с 10 ). Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округуТаранушич В.В. та зареєстровано в реєстрі за №391. Згідно письмової вимоги від 11.12.2012 року за №1792 ПАТ « Фінростбанк» попередив позивачів про звернення стягнення про предмет іпотеки у разі невиконанні вимоги у 30-ти денний строк на підставі іпотечного застереження ( т.1 а/с 24). Позичальник та іпотекодавець 15.12.2012 року повідомили Банк про неможливість спати заборгованості ( т.1 а/с 26,27). Згідно протоколу електронних торгів №UA-EA-2017-06-20-000023- c 9 т.1 а/с 20 ) , договору №59 про відступлення прав вимоги від 25.07.2017 року ( т.1 а/с 17) акту прийому-передачі до договору про відступлення прав вимоги ( т.1 а/с 21) Банк передав Новому кредитору - [PERSON] , яка є переможцем електронних торгів з придбання прав вимоги за кредитним договором із забезпеченням, оригінал кредитного договору, оригінал іпотечного договору, копії виконавчого листа Тернопільского міськрайонного суду виданого 10.08.2016 року у справі №607/20767/14ц, постанови про відкриття виконавчого провадження та інше ( т.1 а/с 21). 4. Норми права , якими врегульовані спірні правовідносини Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із визнання недійними правочинів та кредитних зобов`язань врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК). Частинами першою та другою статті 16 ЦК визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 Цивільного кодексу. Згідно з чч.1, 2 ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. У п.1 ч.1 ст.512 та ст.514 ЦК вказано, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). У ст.350 Господарського кодексу закріплено, що банк має право укласти договір факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким він передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони за плату, а друга сторона відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої особи. Загальні умови та порядок здійснення факторингових операцій визначаються Цивільним кодексом, цим кодексом, іншими законодавчими актами, а також нормативно-правовими актами Національного банку та національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Згідно зі ст.1077 ЦК за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Визначення факторингу міститься у ст.49 закону «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 6.02.2014 №352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3.04.99 №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Відповідно до ч.3 ст.1079 ЦК фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно з п.1 ч.1 ст.1, чч.1, 2 ст.7 закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. Отже, аналіз стст.512, 1077 ЦК свідчить про те, що цивільне право розмежовує правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: договори з відступлення права вимоги (договори цесії) та договори факторингу. Зазначені правочини не є аналогічними та різняться за певними критеріями: за предметом договорів, за формою вчинення договорів, за суб`єктним складом правочинів, за метою їх укладення. Щодо розмежування за предметом договору слід зазначити, що під час цесії може бути відступлене право як грошової, такі не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Предметом договору факторингу згідно зі ст.1078 ЦК може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги). При розмежуванні зазначених договорів за формою їх вчинення слід враховувати, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (ст.513 ЦК). Оскільки факторинг згідно з п.3 ч.1 ст.49 закону «Про банки і банківську діяльність» є кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у ст.6 закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відмінність зазначених договорів за суб`єктним складом полягає в тому, що відповідно до ст.2, 512-518 ЦК за договором відступлення права вимоги учасниками цесії можуть бути будь-які фізичні або юридичні особа. Аналіз ч.1 ст.1077 ЦК, ст.350 ГК, ч.5 ст.5 закону «Про банки і банківську діяльність», п.1 ч.1 ст.1 закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» свідчить про те, що суб`єктний склад договору факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (ч.2 ст.1079 ЦК), фактора, яким може бути банк або інша банківська (фінансова) установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ч.3 ст.1079 ЦК) та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором. Щодо розмежування договорів відступлення права вимоги та факторингу за метою їх укладення слід враховувати, що згідно з п.5 ч.1 ст.1 закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У розумінні п.11 ч.1 ст.4 вказаного закону факторинг є фінансовою послугою. Отже, метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права, тоді як метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч.3 ст.656 ЦК). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Зазначений правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 04.09.2019 року у справі №906/1174/18 та аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 13.04.2016 у справі №910/8670/15-г (3-226гс16), у постанові Великої палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №909/968/16, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №910/6659/17 та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3.04.2019 у справі №591/4552/17. Крім того згідно положенню ч.1 ст. 513 ЦК правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Постановою Вищого Господарського суду України від 22.11.2017 року по справі №922/992/17 також зроблено правовий висновок про те, що Стаття 11 ЦК України встановлює підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, якими, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. У даному випадку відповідач набула право вимоги за договором банківського кредиту, який забезпечений заставою майна боржника та фінансовою порукою, тобто мала місце заміна кредитора у зобов`язанні (ст. 512 ЦК України). Згідно зі статтею 1 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків. З огляду на вимоги ст. 514 ЦК України, оскільки відповідачами набуто право вимоги за договором банківського кредиту (ст. 1054 ЦК України), то такі особи, як нові кредитодавці, повинні мати дозвіл (ліцензію) на надання фінансових послуг з кредитування. Отже, особа, яка набуває прав кредитора у кредитних правовідносинах повинна мати тотожну правосуб`єктність з особою, від якої таке право набуто (наявність дозволу на здійснення діяльності, ліцензії тощо). При цьому у даному випадку для визначення характеру спірних правовідносин вирішальним є саме зміст та сутність набутого відповідачами зобов`язання (повернення кредиту), а не шлях (правові підстави), за яким це зобов`язання такими кредиторами набуто (за допомогою укладення договорів доручення, комісії, цесії тощо). 5. Обґрунтування мотивів рішення суду с оцінкою аргументів сторін Предметом даного розгляду є вимоги про визнання недійним договору про відступлення права вимоги на підставі ст. 203,215 ЦК а також похідні вимоги , яки пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочинів, про скасування запису в реєстрі іпотек відомостей щодо іпотекодержателя. Як встановлено у судовому засіданні договір відступлення права вимоги по кредитному та іпотечному договору відбулось внаслідок проведення електронних торгів та укладення договору з фізичною особою, яка стала переможцем торгів у простої письмової формі. У відзиві відповідачів визначено, що право фізичної особи на участь у відповідних торгах про відступлення право вимоги з`явилось у зв`язку із тим, що Міністерство юстиції України затвердило зміни до положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, відповідно до яких знято обмеження щодо переліку осіб, яка можуть брати участь в аукціонах з продажу прав вимоги за кредитами. Однак будь яке Положення , навіть затверджене Міністерством юстиції України не може змінювати Закон України, а саме положення вимог ст. 514, 1054 Цивільного кодексу України та Закону України « Про банки і банківську діяльність» відповідно до яких право на надання фінансових послуг з кредитування , в тому числі особа яка таке прав набуває повинна мати тотожну правосуб`єктність з особою, від якої таке право набуто (наявність дозволу на здійснення діяльності, ліцензії тощо), а тому правочин стосовно придбання права вимоги за кредитним договором відповідно до якого стороною правочину є особа яка не має необхідного обсягу цивільної дієздатності достатньою для отримання прав кредитодавця, а тому такий правочин повинен бути визнано недійсним з підстав ст. 203,215 ЦК. . Також судом враховується той факт, що до прав вимоги які отримані [PERSON] від ПАТ « Фінростбанк» відносяться і право вимоги за іпотечним договором нерухомого майна, яке відповідно до вимог ст. 577 ЦК підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Однак у даному випадку договір відступлення прав вимоги у порушенні ст.. 513 ЦК не було нотаріально посвідчено, що у відповідності до вимог 219 ЦК визначає нікчемність правочину. Крім того аналіз здійснення порядку відступлення прав вимоги за суб`єктним складом, змісту правовідносин та предметом правочину надає суду можливість прийти до висновку що даний правочин фактично є договором факторингу а ні договором цесії а тому, також у відповідності до вимог ст.. 203,215 ЦК такий правочин є недійсним у зв`язку із відсутністю у фактора ( [PERSON] ) правосуб`єктності сторони такого правочину яка визначена у ч.3 ст. 1079 ЦК. Визнання недійним правочину - договору №59 про відступлення прав вимоги від 25.07.2017 року, укладеного між Публічно акціонерним товариством « Фінростбанк» та [PERSON] та визнання недійсним результатів відкритих електронних торгів ( аукціону), оформлених Протоколом електронних торгів №UA-EA-2017-06-20-000023-с в частині, що стосується продажу активів ( майна) лоту ( складу лоту): Право вимоги за кредитним договором №55-К від 04.02.2011 року із забезпеченням ( нерухоме майно нежитлове приміщення - гуртожиток, загальною площею 2 492,3 кв.м., літ A-V, який розташований в [ADDRESS] ), є підставою для скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в державному реєстрі іпотек в розділі « Актуальна інформація про державну реєстрацію іпотеки» номер запису про іпотеку: 105245, стосовно нерухомого майна: будинку [ADDRESS] , в частині «Відомості про суб`єктів» - « іпотекодержатель: [PERSON] », у зв`язку із тим, що згідно вимог ч.1 ст. 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних насідків ( в тому числі щодо його реєстрації ), крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Що стосується заяви позивачів про припинення зобов`язань по кредитному договору у зв`язку із отриманням у власність іпотечного майна ППАТ « Фінростбанк» то суд вважає недоведеним факт переходу права власності на дане нерухоме майно за Банком у порядку позасудового стягнення на предмет іпотеки. З наданих сторонами доказів не вбачається що Банк,який заявив про початок такої процедури, здійснив таке стягнення та оформив право власності на себе у порядку іпотечного застереження, а тому судом не визначається про наявність доказів припинення зазначеного зобов`язання, що не перешкоджає стороні при наявності таких доказів звернутись із суд із окремим позовом, так як саме дані обставини не були предметом позовних вимог у прохальної частині. . 6.Розподіл судових витрат Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК ). В даному випадку судові витрати у вигляді документально підтвердженої сплати судового збору [PERSON] у розмірі 640 грн., та ТОВ « Труд1» у розмірі 1600 грн., підлягають стягненню в рівних частках з відповідачів. На підставі викладеного та

Outcome: approved