Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

29 вересня 2021 року до Білопільського районного суду Сумської області надійшла вказана позовна заява, яка мотивується тим, що позивачці на праві власності належить земельна ділянка площею 3,4184 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 10 березня 2020 року [PERSON] , за дорученням від 02 серпня 2019 року, укладено договір оренди вказаної земельної ділянки з [PERSON] , у якому сторонами є [PERSON] (орендар) та [PERSON] (орендодавець). Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 вересня 2021 року №276804448 [PERSON] є орендодавцем, а [PERSON] - орендарем, що суперечить преамбулі договору оренди від 10 березня 2020 року. Посилаючись на те, що договір оренди землі від 10 березня 2020 року є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, позивачка просить суд скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером 5920688900:01:002:0628. Ухвалою суду від 01 жовтня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження, залучено як третю особу Білопільську міську раду. 21 жовтня 2021 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Скляровим С.Л. надано відзив на позовну заяву, в якому проти позову він заперечує, вважає, що договір відповідає вимогам закону, а у преамбулі допущено описку. Позивачка свідомо передала в оренду спірну земельну ділянку та отримала за це орендну плату. Відомості до Державного реєстру внесені правильно, що відповідає змісту спірного договору оренди (а. с. 34-44). 05 листопада 2021 року представником позивачки [PERSON] - адвокатом Даценком А.М. збільшено позовні вимоги, останній просить скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером 5920688900:01:002:0628 та повернути позивачці цю земельну ділянку (а. с. 75-77). 08 листопада 2021 року представником позивачки [PERSON] - адвокатом Даценком А.М. надано відповідь на відзив на позовну заяву, у якому він наголошує на порушенні прав позивачки (а. с. 84). У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, її інтереси представляв адвокат Даценко А.М., який позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, його інтереси представляв адвокат Скляров С.Л., який проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов. Представник Білопільської міської ради у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, причин неявки суду не повідомив. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, оцінивши надані докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов таких висновків. Встановлено, що згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27 вересня 2021 року №276804448 [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 3,4184 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Товстянської сільської ради Білопільського району з кадастровим номером 5920688900:01:002:0628 (а. с. 17-19). 10 березня 2020 року укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, у преамбулі якого зазначено орендодавцем [PERSON] та орендарем - [PERSON] (а. с. 12-16). На підставі вказаного договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером 5920688900:01:002:0628 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Договір від імені [PERSON] підписано [PERSON] на підставі довіреності від 02 серпня 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу Сумської області Бойко О.І., зареєстрованої в реєстрі за № 788 (а. с. 48-49). Згідно з ч. 1, п. п. 1, 4 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з абз. 1 ч. 1, абз. 1 ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З огляду на положення ч. 1 ст. 627 ЦК України, ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 14, ст. 18 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) договір оренди землі укладається в письмовій формі. Договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі №387/970/17 (провадження №61-3152св18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року в справі №916/3156/17 зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №463/5896/14-ц зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно із частиною другою статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають поновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Згідно із ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до приписів статей 125, 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з положеннями ч. ч. 1-3 ст. 3 вказаного Закону державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 3 ст. 10 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах. З преамбули договору оренди земельної ділянки від 10 березня 2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що відповідач [PERSON] надає в строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером 5920688900:01:002:0628, яка належить позивачу [PERSON] , що суперечить відомостям, зазначеним у Державному реєстрі прав щодо права власності на спірну земельну ділянку. На останній сторінці договору взагалі не зазначено, що стороною договору є [PERSON] , оскільки вказано, що договір укладено за дорученням [PERSON] . У преамбулі договору зазначено, що його укладає особисто [PERSON] , а підписує його вже за дорученням інша особа, яка не вказує, що вона діє за дорученням саме від імені [PERSON] . Отже, спірний договір оренди земельної ділянки [PERSON] взагалі не підписувала. Також суд зазначає, що у договорі зазначено, що [PERSON] укладає договір як фізична особа. Але як вбачається з Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру власності на нерухоме майно орендарем зазначено [PERSON] як фізичну особу-підприємця (а. с. 18). Представник відповідача вказав, що це просто помилки у договорі, які не впливають на його законність. Але суд не може з цим погодитись, оскільки неправильне зазначення сторін у договорі є суттєвим порушенням його умов, а не просто помилками. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про оренду землі" орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Отже, відповідно до спірного договору оренди орендодавець [PERSON] передав в оренду земельну ділянку з кадастровим номером 5920688900:01:002:0628, власником якої не є. У той же час, земельна ділянка з кадастровим номером 5920688900:01:002:0628 належить [PERSON] , а не [PERSON] . Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Аналізуючи викладені докази, суд дійшов висновку, що спірний договір оренди земельної ділянки від 10 березня 2020 року є нікчемним, оскільки він суперечить зазначеним нормам закону. Враховуючи, що відповідач володіє спірною земельною ділянкою за відсутності вчиненого правочину, позивачка має право витребувати спірну земельну ділянку. Також суд зауважує, що державну реєстрацію права оренди за відповідачем [PERSON] державний реєстратор Пєшкова О.М. здійснила на підставі договору оренди без номеру від 10 березня 2020 року, зазначивши орендодавцем [PERSON] , а орендарем - ФОП [PERSON] (а. с. 17-19). Але доказів на підтвердження того, що такий договір між орендодавцем [PERSON] та орендарем ФОП [PERSON] укладався, суду не надано. Маючи у розпорядженні спірний договір оренди від 10 березня 2020 року, державний реєстратор самовільно змінила сторони договору і вказала орендарем фізичну особу-підприємця [PERSON] та орендодавцем - [PERSON] . Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Оскільки договір оренди між сторонами у справі не укладався, відповідач без законних на те підстав нею користується, тому підлягає скасуванню рішення державного реєстратора Пєшкової О.М. про реєстрацію права оренди за відповідачем на земельну ділянку, що належить позивачці. Отже, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Також позивач просить відшкодувати понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн та на правничу допомогу у цій справі в розмірі 15000 грн. У судовому засіданні представник позивача просив стягнути з відповідача усі судові витрати. Відподвідач та його представник не просили зменшити витрати на правничу допомогу. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1-6ст. 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Правнича допомога позивачу надавалася адвокатом Даценком А.М. на підставі договору про надання професійної правничої (правової) допомоги б/н від 10 вересня 2021 року. Відповідно до п. 4.1 вказаного договору клієнт сплачує адвокату за надані послуги 15000 грн (а. с. 20-23). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також і те, що такі витрати відповідач не просив зменшити, суд дійшов висновку про задоволення витрат позивача на правничу допомогу в сумі 15000 грн. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 908 грн судового збору та 15000 грн витрат за надання професійної правничої допомоги, а всього 15908 грн судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved