Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

24 вересня 2020 року [PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Відповідачка разом із своєю дитиною є родичами позивачки та зареєстровані в її квартирі. З вересня 2015 року відповідачка із дитиною не мешкають за вказаною адресою.З моменту добровільної зміни відповідачкою із дитиною свого місця проживання та до цього часу позивачка зверталася до відповідачки з вимогою знятися з реєстраційного обліку у її квартирі так-як йому доводиться багато сплачувати комунальні послуги і вона не може оформити субсидію. Однак до теперішнього часу відповідачка з реєстрації не знялася та свою дитину також з реєстрації не зняла. За наведених обставин, враховуючи, що відповідачка разом із дитиною не проживають у вказаному житловому приміщенні, добровільно знятися з реєстрації бажання не виявляють, а реєстрація зазначених осіб в квартирі яка належить позивачці, створює перешкоди в реалізації нею своїх прав як власника майна, вона вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати [PERSON] та [PERSON] права користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити. Представник позивачки [PERSON] , яка діє на підставі ордеру про надання правничої допомоги ДН № 114058 від 30 червня 2020 року, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, рішення Ради адвокатів Донецької області № 1354 від 02 квітня 2002 року, будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилася подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити. Представник органу опіки та піклування Миколаївської міської ради в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, надав на виконання обов`язку, визначеного СК України, висновок щодо вирішення спору. Представник органу опіки та піклування Слов`янської міської ради в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Відповідачка [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву про розгляд справи без її участі. В своїй заяві вказала на те, що вона проживає разом із своєю дитиною за адресою: [ADDRESS] . Не заперечує проти позовних вимоги позивачки та просить їх задовольнити. В ході розгляду справи судом було розв`язані заяви та клопотання сторін та прийняті процесуальні рішення. Ухвалою суду від 30 жовтня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження, залучено орган опіки та піклування Слов`янської міської ради, а також орган опіки та піклування Миколаївської міської ради та запропоновано подати суду висновки щодо вирішення вказаного спору, витребувано з КП «БТІ» м. Слов`янська відомості щодо правовстановлюючих документів про право власності на квартиру [ADDRESS] та вирішено сформувати електронний запит до реєстру прав на нерухоме майно. Судом задоволено клопотання про зменшення сплати судового збору. Ухвалою суду від 10 березня 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. Як встановлено у судовому засіданні, позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 липня 2012 року, який посвідчений державним нотаріусом Першої слов`янської державної нотаріальної контори Донецької області Причепою В. Р. та зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно № 1-2608, належить квартира [ADDRESS] . Вказана квартира складається з однієї житлової кімнати розміром житлової площі 16,4 кв. м., загальною площею 30,2 кв. м. Вказане свідоцтво про право на спадщину зареєстроване в Спадковому реєстрі за № 30996102. Згідно із Витягом про державну реєстрацію прав, КП «БТІ» м. Слов`янськ, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] .. Відповідно до витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості про реєстрацію права власності на житло відсутні. Згідно із довідкою ТОВ «Синегрія - БТ» № 1207 від 17 вересня 2020 року за адресою : [ADDRESS] , зареєстровані, як члени сім`ї [PERSON] її дочка - [PERSON] , [INFO] , та онука - [PERSON] , [INFO] , зареєстровані з 01 серпня 2015 року. Відповідно до акту № 192 складеного керівником комітету «Залізничний №1», за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] та її дочка [PERSON] , [INFO] . З вересня 2015 року вони у вказаній квартирі не мешкають, про що свідчать сусіди: [PERSON] та [PERSON] .. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , 27 жовтня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] ». Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи №22-15/2-350 від 10 січня 2019 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . У висновку органу опіки та піклування Миколаївської міської ради № 9704 від 04 березня 2021року, зокрема зазначено, що [PERSON] перебуває в шлюбі з [PERSON] .. [PERSON] разом із своєю дочкою [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . Батько малолітньої [PERSON] участі у вихованні дитини не приймає. [PERSON] не заперечує проти реєстрації [PERSON] та [PERSON] за адресою [ADDRESS] , оскільки вони проживають однією сім`єю., він підтримує з дитиною дружні стосунки, опікується нею, виховує як власну дитину. З огляду на викладене орган опіки та піклування Миколаївської міської ради вважає доцільним визначити місце проживання дитини [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] .. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У сенсі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає можливість дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першим протоколом та протоколами N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно із ст. ст. 379, 382 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За змістом ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави позбавлення члена сім`ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України, частиною 2 якої встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Згідно із ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідачка [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та своєї малолітньої доньки [PERSON] , позов [PERSON] визнала у повному обсязі, про що надала письмову заяву до суду. Так в судовому засіданні достовірно встановлено, що 1/1 частки квартири [ADDRESS] належать на праві власності позивачці, а відповідачка із дитиною вселилася до цього житла, як родичка позивачки та не є власниками спірної квартири. В судовому засіданні було встановлено, що відповідачка [PERSON] , та її дитина, як члени сім`ї позивача не проживають в квартирі, яка належить позивачці на праві власності, з вересня 2015 року, тобто понад один рік, без поважних причин, договірні відносини між позивачкою та відповідачкою щодо залишення за ними права користування квартирою у випадку їх відсутності понад встановлений законом час - відсутні, а їх реєстрація створює перешкоди в реалізації позивача своїх прав як власниці майна. З огляду на викладене, зважаючи на норми чинного законодавства, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати [PERSON] права користування житловим приміщенням 1/1 частки квартири [ADDRESS] , що належить позивачці [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 липня 2012 року. Вирішуючи питання про визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням, суд виходить з таких міркувань. Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За приписами ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. В судовому засіданні достовірно встановлено, що малолітній [PERSON] , 2009 року народження, має повних 12 років, є родичкою позивачки, та рідною донькою відповідачки [PERSON] .. Судом встановлено, що дитина [PERSON] , 2009 року народження, залишила місце проживання разом із своєю матір`ю у 2015 році, та переїхала за місцем проживання: [ADDRESS] , позивачка не є опікуном дитини. У зв`язку із вказаними встановленими обставинами та відповідними ним нормами чинного законодавства, суд дійшов до висновку, що оскільки мати малолітньої [PERSON] , 2009 року народження, втратила право користування житловим приміщенням 1/1 частки квартири [ADDRESS] , то малолітня [PERSON] , 2009 року народження, також втратила право користування вказаним житловим приміщенням. При цьому, суд виходить з того, що діти за своїм віком не можуть залишатися за місцем проживання окремо від батьків, що в такому разі буде суперечити наведеним вище вимогам ст. 29 ЦК України. Права малолітніх осіб, на користування житловим приміщенням є також похідним від права їх батьків на яких у відповідності до норм чинного сімейного законодавства покладається обов`язок щодо утримання, піклування та створення належних умов існування малолітньої дитини. Суд приймає до уваги висновок органу опіки та піклування щодо можливості визнання дитини, такою, що втратила право користування житлом, оскільки в даному випадку, дитина виїхала разом із матір`ю, має постійне місце проживання, чоловік [PERSON] - є її законним представником, отже самостійно визначає місце проживання дитини, а позивачка не є опікуном дитини, і в даному конкретному випадку має лише віддалений родинний зв`язок. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання малолітньої [PERSON] , 2009 року народження, такою що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] , також підлягають задоволенню. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. За приписами п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов судом повністю задоволений, з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп., які понесені позивачкою. На підставі наведеного,

Outcome: approved