Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

29.08.2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасові виїзди [PERSON] за межі України без нотаріально посвідченої згоди батька, мотивуючи тим, що вони з відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають сина [PERSON], 08.07.2014 року. Позивач зазначає, що відповідач жодних вагомих аргументів які б пояснювали та обґрунтовували відмову на тимчасовий виїзд за кордон [PERSON] не наводить, вважає, що така позиція батька шкодить інтересам їх дитини і негативно відобразиться на стані його здоровя. В звязку з зазначеним позивач просить надати дозвіл на виїзд за кордон [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], на тимчасові виїзди за межі України без нотаріально посвідченої згоди його батька [PERSON] в супроводі матері [PERSON], [INFO], до Чеської Республіки, Республіки Болгарія, Держави Ізраїль, Російської Федерації, Республіки Молдова, строком до 08.07.2019 року з дня набрання рішенням законної сили. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. В судове засідання відповідач не зявився, надав до суду заяву, якою позовні вимоги не визнає та просить розглянути справу за його відсутністю. В судове засідання представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області не зявився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, що підтверджено відповідною розпискою. Вислухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Пунктом 1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-12 від 27.02.1991 року (далі Конвенція), передбачено, що у всіх діях по відношенню до дітей, незалежно від того, здійснюються вона державними або приватними закладами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергову увагу приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 9 Конвенції визначає, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Стаття 18 Конвенції проголошує, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Аналогічні положення містяться у ст.ст.14, 15 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 року №2402, який був прийнятий на розвиток міжнародного права в Україні. Принципом 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Відповідно до положень ст.141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом ст.ст.7, 150, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України\~та Конвенцією про права дитини, а батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадяни України» від 21.01.1994 року №3857-ХІІ (далі Закон №3857-ХІІ), Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (далі Правила №57), Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року №231 (далі Правила №231). Так, згідно ст.2 Закону №3857-ХІІ документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; проїзний документ дитини; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону №3857-ХІІ оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічні за змістом містять положення п.18 Правил №231. Пункт 4 Правил №57 передбачає, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому 24.09.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 576, шлюбі. Від спільного шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ЖД № 397579, видане 22.07.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті [PERSON] реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції), який проживає з позивачем [PERSON] Згідно довідки № 04/01-04-26 від 09.02.2016 року [PERSON], [INFO], знаходиться на диспансерному обліку у лікаря невролога КУ «Ізмаїльська міська центральна лікарня». Дитина потребує проведення терапії по Войту. Позивачем було надано запрошення до Чехії для лікування за методом Войта терапія на період з 22.10.2016 року до 03.12.2016 року. Позивач є громадянкою України, зареєстрована та проживає на території України. Відповідач є громадянином України, зареєстрований та проживає на території України. Від надання дозволу на тимчасовий виїзд сина за межі України у добровільному порядку ухиляється. Відтак, враховуючи, що батьки дитини не проживають разом, між ними напружені відносини, у звязку з чим, у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд малолітнього сина за межі України для тимчасового перебування, беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють його виїзд,\~а також для недопущення порушення прав малолітньої дитини та можливості його належного фізичного, духовного й морального розвитку, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved