Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

15 листопада 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачем зареєстрували шлюб 17 липня 2004 року. Від подружнього життя сторони мають сина [PERSON], [INFO]. Шлюб вони розривають вперше, однією сім"єю проживали до червня 2017 року, з того часу сім"я розпалась. Посилаючись на те, що подальше спільне життя з відповідачем неможливе, оскільки у них різні характери, з приводу цього вдома постійно виникають сварки. Позивач вважає, що спільне життя з відповідачем і збереження шлюбу не можливе, тому і звернувся до суду з даним позовом. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, надавши письмову заяву про те, що просить розглянути справу без його участі, на задоволенні позову наполягає, просить шлюб розірвати. Відповідач [PERSON] також у судове засідання не зявилася, передала до суду заяву, в якій позов визнала, просила справу розглянути без її участі, на розірвання шлюбу погодилася. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. У відповідності до ст.112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 17 липня 2004 року у Виконавчому комітеті Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області, про що складено відповідний актовий запис №16. Після укладення шлюбу відповідач змінила своє прізище [PERSON] на прізвище чоловіка - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-БП № 125465 (а.с.4). Від подружнього життя сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження Серії 1-БВ № 183388 (а.с.10). Як вбачається з позовної заяви сім»я існує лише формально, причиною розпаду сім»ї стало те, що сторони не зійшлися характерами, між ними постійно виникають сварки. Регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. \~ Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами втрачене взаєморозуміння, збереження сімї та поновлення шлюбних відносин неможливе, подальше спільне проживання неможливе, так як суперечить інтересам сторін, малолітньої дитини, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті права, а тому шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст.113 СК України, якою визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, та на підставі заяви відповідача про залишення їй прізвища, отриманого при укладенні шлюбу, суд вважає за необхідне залишити відповідачу прізвище, отримане при укладенні шлюбу - [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved