Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

29 листопада 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] сільської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 11 грудня 2016 року померла [PERSON], яка проживала без реєстрації в селищі Капустине Вітовського району Миколаївської області. Про її смерть дізнався в серпні 2017 року, коли приїхав до [PERSON] , та під час перегляду речей знайшов заповіт на його ім'я на земельну ділянку, яка розташована в межах території [PERSON] сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області. Посилаючись, що пропущено строк для подачі заяви в нотаріальну контору про прийняття спадщини, [PERSON] просив визначити йому додатковий строк для подання такої заяви. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Відповідач [PERSON] сільська рада Кривоозерського району Миколаївської області в надісланій заяві позов визнала, просила розглянути справу без участі її представника. Вислухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, судом встановлені наступні обставини. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті 1220, 1222 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобовязує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що 11 грудня 2016 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ФП № 259800, (а.с. 5). З 10 жовтня 2006 року по день смерті - 11 грудня 2016 року, вона проживала без реєстрації в селищі Капустине Вітовського району Миколаївської області, що підтверджується довідкою Коларівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області № 1144/01.24 (а.с. 7). Після її смерті залишилося спадкове майно - земельна ділянка площею 2.73 га, яка розташована в межах території Тридубівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належна спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 010849, (а.с. 8), виданого 12.10.2004 року Кривоозерською районною державною адміністрацією. Як вбачається із даних заповіту (а.с. 6), посвідченого 15.12.2001 року приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] за реєстровим № 7113, який є чинним відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру заповітів (а.с. 29-30), [PERSON] за життя зробила заповітне розпорядження право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП "Тридуби" розміром 3.95 умовних кадастрових гектара, належне їй на підставі сертифіката серії МК 0041966, виданого 24 січня 2000 року, чи земельну ділянку, яка буде виділена в натурі та належатиме їй на підставі Державного акту, заповіла [PERSON]. Як зазначає представник позивача, [PERSON] не знав про смерть [PERSON] та про існування заповіту, не був з нею в родинних стосунках та не проживав разом. За даними інформаційної довідки зі Спадкого реєстру Кривоозерської державної нотаріальної контори Миколаївської області № 50115773, (а.с. 14), спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. В передбачений законом строк [PERSON] заяву про прийняття спадщини в нотаріальну контору не подав, вказуючи, що про смерть [PERSON] не знав, про заповіт дізнався в серпні 2017 року, знайшовши його в речах спадкодавця. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року передбачено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини вважаються причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними 2 труднощами для спадкоємця на вчинення дій для прийняття спадщини. Враховуючи, що [PERSON] померла 11 грудня 2016 року, строк для прийняття спадщини закінчився 11 червня 2017 року, [PERSON] заповіт на своє ім'я виявив в серпні 2017 року, до Кривоозерської державної нотаріальної контори звернувся 09.11.2017 року, що вбачається із відповіді № 1881/01-16 (а.с. 4), про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом , у зв'язку з пропуском строку для прийняття спадщини, суд вважає поважною причину пропуску [PERSON] строку для подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом - його необізнаність про існування заповіту, що стало перешкодою для подання такої заяви, тому вважає про наявність підстав для встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Outcome: approved