Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

15 серпня 2016 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на домоволодіння, яке розташоване за адресою місто Одеса, вулиця Тульська, № 85, що складається з: житловий будинок літ. «А» - загальною площею 126,4 кв.м., житловою 39,1 кв.м.; літня кухня літ. «Б»; вбиральня літ. «В», споруд І-ІІ, розташоване на земельній ділянці загальною площею 518 кв.м. Стягнути з відповідача на її корить судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що на час створення спадкового майна діючим законодавство не було передбачено обов'язку по реєстрації нерухомого майна і це не впливало на момент виникнення права власності та, враховуючи, що Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яким керуються органи нотаріату зараз, передбачений обов'язковий перелік документів для прийняття спадщини, до якого також входять правовстановлюючі документи та наявність реєстрації права власності, а від так вважає, що судовий порядок - це єдиний спосіб визнання права власності на спадкове майно, що і послугувало підставою звернення до суду з відповідним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час,дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, від її представника [PERSON] до суду надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON] у судове засідання також не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала суду пояснення в яких позовні вимоги визнала в повному обсязі. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як розяснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги позову підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Виконкому Кагановічської Райради депутатів трудящихся №265 від 19.04.1957р. «Про надання земельної ділянки під індивідуальну забудову житлових будинків по Кагановічському району» [PERSON] було виділено земельну ділянку, за адресою уч.457 - 510 кв.м 6 ст. Люстдорфської дороги. На підставі вказаного рішення [PERSON] отримала від Державного архітектурно-будівельного контролю Дозвіл №1271 на виконання робіт від 24.06.1957р., згідно умов якого Інспекція дала згоду на проведення робіт на вказаній земельній ділянці. Також умовами вказаного Рішення було передбачено, що воно діє тільки після укладення договору на права забудови з міськжилвідділом, посвідченим нотаріальною конторою, та термін його дії до 24.06.1960р. На виконання рішення Виконкому Кагановічської Райради депутатів трудящихся №265 від 19.04.1957р. та згідно Дозволу №1271 на виконання робіт від 24.06.1957р., між [PERSON] та житлово-комунальним відділом Виконкому Кагановічської Райради депутатів трудящихся було укладено Договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового дому на праві приватної власності 25.06.1957р., який було нотаріально посвідчений, про що було зроблено запис до реєстру №2-9810. Таким чином, [PERSON] отримала всі відповідні дозволи, передбачені діючим законодавством на той час, та збудувала будинок. 21.08.2000р. [PERSON] склала заповіт, згідно умов якого на випадок смерті зробила заповітне розпорядження стосовного того, що належний її на праві власності жилий будинок, що знаходиться в м. Одесі вул. Тульска, №85 заповідає в рівних долях [PERSON] та [PERSON]. Вказаний особи є рідні доньки по відношенню до [PERSON]. 05.07.2007р. [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть [PERSON] 1-ЖД №107960, виданим Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції, виданим 07.07.2007р., про що було зроблено відповідний актовий запис за №5885. 13 вересня 2011р. [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть [PERSON] 1-ЖД №280408, виданим Першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, виданим 14.09.2011р., про що було зроблено відповідний актовий запис за №1845. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все її майно, що складалося з грошових коштів та акцій, які перебували на банківських рахунках, та жилий будинок, що знаходиться в м. Одесі вул. Тульска, №85. На момент відкриття спадщини, що підтверджується Довідкою про склад сім'ї №1056 від 05.10.2011р., разом зі спадкодавцем проживали наступі особи: [PERSON] - донька по відношенню до померлої, [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON] - онука по відношенню до померлої. Таким чином, після відкриття спадщини, право на її отримання виникло у: [PERSON], як особи на яку було складено заповіт. Крім того, вона в силу ч.З ст. 1268 ЦК України, де зазначається, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї, фактично прийняла спадщину; [PERSON], в силу ч.І ст. 1266 ЦК України, де зазначається, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців та починається з часу відкриття спадщини. З метою прийняття спадщини, [PERSON] звернулася з відповідною заявою до Третьої одеської державної нотаріальної контори. В свою чергу, [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON], подала до Третьої одеської державної нотаріальної контори заву про відмову від прийняття своєї частки спадщини, таким чином єдиним спадкоємцем всього майна залишилася [PERSON]. Після спливу шестимісячного строку, [PERSON] отримала спадщину, що складається з: грошових вкладів та 1000 простих іменних акцій, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 08.10.2012р., виданим державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] Проте, листом державного нотаріусу Третьої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] від 04.05.2012р. за вих.№2248/01-14, було повідомлено про неможливість видачі Свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок під №85, який розташований за адресою: м Одеса, по вул. Тульській, з тих підстав, що на вказане домоволодіння відсутні правовстановлюючі документи та вказаний об'єкт не зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно, у зв'язку з чим запропоновано вирішити вказане питання у судовому порядку. Згідно п.п. 4.14, 4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві, якщо до спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» (пункт 23) передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У даному випадку право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. З матеріалів справи, а саме довідки ТОВ «БТІ Одеса» вбачається, що спірний житловий будинок був збудований у період з 1957 по 1960 роки. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав Отже, суд доходить до висновку, що позивач у встановлений законом строк звернулась у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, на час створення спадкового майна діючим законодавством не було передбачено обовязку по реєстрації нерухомого майна, що є підставою для визнання за нею права власності на спірне майно в порядку спадкування за законом, так як інших спадкоємців крім неї не має, а іншої можливості оформити своє право на спадкування позивач не має. Крім того, у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подані позовної заяви до суду судовий збір у розмірі 6890 гривень. Відповідно до чинного законодавства Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. На підставі викладеного та

Outcome: approved