Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

28.03.2013 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача, зазначаючи, що на підставі розпорядження Новоазовської райдержадміністрації № 331 від 13.07.2006 року їй видано державний акт серії ЯГ №103947 на право власності на земельну ділянку площею 4,88 га, яка розташована на території Лебединської сільської ради Новоазовського району Донецької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Виділеною їй, позивачу, земельною ділянкою користувався ДП «Ілліч-Агро Донбас» ВАТ «ММК ім.Ілліча» на підставі договору оренди земельного паю. Після отримання нею державного акту та виділення її в натурі вона жодних договорів не підписувала. При цьому відповідач продовжував виплачувати їй орендну плату за користування земельною ділянкою. В листопаді 2011 року позивач вирішила самостійно зайнятися сільськогосподарським виробництвом на своїй земельній ділянці, про що повідомила представнику відповідача в усній формі. Проте їй повідомили, що користуватися земельною ділянкою вона не може, оскільки відповідач користується нею на підставі укладеного з нею договору оренди земельної ділянки, при цьому надали копію спірного договору оренди № 915 від 30.11.2006 року, зареєстрованого 01.08.2008 року. Ознайомившись з договором оренди в листопаді 2011 року позивач помітила, що у наданій копії договору в графі «Орендодавець» стоїть не її підпис, спірний договір вона не підписувала та про його існування позивачу стало відомо тільки в 2011 році. 18.11.2011 року позивач звернулася до відповідача з письмовою заявою про розірвання договору оренди, проте листом від 18.11.2011 року їй було відмовлено. Просила визнати недійсним договір оренди землі №915 від 30.11.2006 року, зареєстрований 01.08.2008 року за №040816400068, між нею та відповідачем, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати. У судове засідання позивач не з'явилася, надала суду заяву з проханням розглянути справу в її відсутність за присутності її представника адвоката [PERSON], позов задовольнити. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу в його відсутність, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача, надав заперечення проти позову, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі з наступних підстав. По-перше, договір укладено відповідно до вимог чинного законодавства та він є дійсним. Договір було укладено в письмовій формі з погодженням усіх наявних істотних умов, позивач на час укладення договору мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було спрямоване на укладення договору. На час укладення договору був чинний Порядок державної реєстрації договорів оренди землі, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.1998 року № 2073 (далі «Порядок»). Пунктами 10-12 Порядку передбачено послідовність дій для реєстрації договору оренди земельної ділянки, згідно якої для висновку про можливість державної реєстрації спеціальним органом державної влади, якому надана відповідна компетенція з державної реєстрації договорів, проводиться комплексна перевірка наданих документів, в тому числі тексту редакції договору на відповідність закону, за результатами якої робиться висновок про відповідність договору чинному законодавству та можливості його державної реєстрації або про відмову в реєстрації. Договір оренди, що укладений між сторонами, зареєстровано у встановленому порядку в державному підприємстві «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» за № 040816400068. Тобто договір, укладений між сторонами, повністю відповідає вимогам законодавча та волі сторін. По-друге, позивач не підтвердив доказами обставини, котрими обґрунтував позовні вимоги. Також, у зв'язку з тим, що по справі було проведено судово-почеркознавчу експертизу, представник відповідача надав суду доповнення до заперечень на позовну заяву, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Позивач не довів обставини, якими обґрунтовував свої позовні вимоги. По справі було проведено три експертизи, які не підтвердили тверджень позивача, що підпис у договорі їй не належить. У висновку експерта №335 від 31.05.2013 року зазначено, що підпис в графі «Орендодавець» в договорі не ідентичний зразкам підписів [PERSON], які були надані для дослідження за загальними ознаками, і зовсім не означає, що підпис в спірному договорі було виконано не позивачем. Крім того, позивач безпідставно просить застосувати до спірних правовідносин вимоги ст.215 ЦК України, оскільки договір повністю відповідає вимогам ст.203 ЦК України. Воля позивача на укладення договору була присутня, що підтверджується тим, що він отримував орендну плату та до 2013 року жодного разу не звертався до суду чи відповідача з приводу незгоди з умовами договору. Також представник відповідача надав заяву з проханням застосувати встановлену ст.257 ЦК України позовну давність в три роки до вимог позивача. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акту серії ЯГ №103947 від 21.09.2006 року є власником земельної ділянки площею 4,88 га (а.с.6), розташованої на території Лебединської сільської ради Новоазовського району Донецької області, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Так, з копії договору оренди землі №915 від 30.11.2006 року (а.с.7-8) вбачається, що між сторонами по справі був укладений у письмовій формі договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець [PERSON] передала орендарю ДП «Ілліч - Агро Донбас» належну їй, орендодавцю, в оренду земельну ділянку площею 4,88 га. З висновку судово-почеркознавчої експертизи № 335 від 31.05.2013 року ( а.с.49-52) вбачається, що підпис у графі «Орендодавець» в оригіналі договору оренди землі № 915 від 30.11.2006 року, зареєстрованому 01.08.2008 року за № 04081640068, не ідентичний зразкам підписів [PERSON], які надані на дослідження за загальними ознаками. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 і ч.3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди підлягає державній реєстрації й на підставі ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України, ч. 2 ст. 125 Земельного Кодексу України та ст. 18 Закону України «Про оренду землі» є укладеним з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України і пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з наступними змінами і доповненнями до неї, підставою недійсності правочину є недодержання саме в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Як було встановлено в судовому засіданні, спірний договір був зареєстрований в державному підприємстві «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам». Проаналізувавши докази і дав їм оцінку в їх сукупності, суд приходить до висновку, що спірний договір оренди земельної ділянки, оскільки він підписаний обома сторонами договору, є вчиненим, і тому в світі п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» він може бути визнаний судом недійсним, оскільки у судовому засіданні позивачем доведено, що його волевиявлення на укладення договорів оренди землі з ДП «Ілліч-Агро Донбас» не було, оскільки це ствердження позивача підтверджується висновком вищенаведеної судової почеркознавчої експертизи, а тому на підставі ст.203 ЦК України суд визнає спірний договір недійсним. Також суд, вважає таким, що не підлягає задоволенню заява представника відповідача про застосування строків давності, виходячи із наступного. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У п. 28 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В силу ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до положень норм ст. 18 Закону України «Про оренду землі», ст. 125 Земельного кодексу України та статей 210, 640 ЦК України договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Такий правочин є укладеним (вчиненим) з моменту його державної реєстрації. Отже, суд критично ставиться до заперечення представника відповідача проти позову з підстав пропущення позивачем строку позовної давності, передбаченого ст.257 ЦК України, так як суд вважає, що позивач не могла ознайомитися з текстом договору у момент підписання у 2006 році та перевірити його на відповідність вимогам передбаченим ст. 15 Закону України «Про оренду землі», оскільки не отримала його на руки, що не заперечується сторонами. Слід зазначити, що захист права власності гарантується як національним законодавством, так і ст.1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського суду з прав людини. Так у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватись своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховував позивач, порушено відповідачем. Зазначена правова позиція суду повністю співпадає з правовими висновками суду касаційної інстанції, які викладені в листі Вищого спеціалізованого суду України від 27.09.2012 року № 10-1391/0/4-12 "Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм земельного законодавства" та постановах Верховного Суду України від 6 лютого 2012 року у справі №6-104ц11, від 14 березня 2012 року у справі №6-7цс12, від 4 квітня 2012 року у справі №6-21цс12. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 114,70 грн., за проведення експертизи 900,48 гривень, 588,00 гривень.

Outcome: approved