Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

14 квітня 2021 року [PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 26 січня 2010 року вона приватизувала кімнату у гуртожитку по [ADDRESS] . Зазначає, що з відповідачем вони проживали у вказаній кімнаті з 2009 року, з березня 2020 року відповідач пішов проживати у інше місце, але з реєстрації так і не знявся. Вказує на те, що на теперішній час вона не може отримати субсидію на житло, оскільки реєстрації відповідача перешкоджає їй в цьому. З огляду на викладене просила суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , таким що втратив право користування кімнатою [ADDRESS] . В судовому засіданні позивачка [PERSON] , за участю перекладача, який володіє технікою спілкування з глухими, німими чи глухонімими [PERSON] , позов підтримала з підстав, наведених в позовній заяві, вимоги просила задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] , за участю перекладача, який володіє технікою спілкування з глухими, німими чи глухонімими [PERSON] , не заперечував проти позовних вимог позивачки та визнав їх у повному обсязі. Представник відповідача адвокат Лещенко С. В. в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог позивачки. В ході розгляду справи судом були розв`язані заяви та клопотання сторін та прийняті процесуальні рішення. Ухвалою суду від 29 квітня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 16 вересня 2021 року залучено до участі у справі перекладача, який володіє технікою спілкування з глухими, німими чи глухонімими [PERSON] .. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив такі обставини та відповідні ним докази. Згідно із свідоцтвом про право власності від 26 січня 2010 року, кімната [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] .. Відповідно до Свідоцтва, квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 16,7 кв.м. Вказане свідоцтво видане на підставі розпорядження № 585-р від 29 грудня 2009 року. Згідно із Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий КП «БТІ» м. Слов`янськ № 25194795 від 01 лютого 2010 року, [PERSON] зареєструвала своє право власності на кімнату [ADDRESS] . Відповідно до довідки КП «БТІ» № 1310-2/0.84/01 від 18 травня 2021 року, наданої на запит суду, кімната [ADDRESS] , в формі приватно власності належить [PERSON] .. Відповідно до копії заяви [PERSON] від 24 грудня 2009 року, [PERSON] надав свою згоду [PERSON] на приватизацію кімнати [ADDRESS] , без його участі. Відповідно до акту складеного та засвідченого керівником Комітету мікрорайону «Центр-2», [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з березня 2020 року за вказаною адресою не проживає, особистих речей не має. Вказаний акт було складено в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] .. Відповідно до довідки серії ДОН Р -82 № 107797, [PERSON] є інвалідом третьої групи з дитинства. Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи і інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову суд не вбачає. У зв`язку із цим, суд відповідно до ст. 82 ЦПК України, визнає вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Так, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] визнав у повному обсязі та не заперечував проти його задоволення. Суд приймає до уваги таку заяву відповідача у зв`язку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивачки з огляду на їх законність та обґрунтованість. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Згідно зі ст. ст. 379, 382 ЦК України об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із ст. 150 Житлового Кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місцем проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; Особою визнається - фізична особа; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Відповідно до ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до п.33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном(речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. За змістом п. 39 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року,\~ Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Аналізуючи фактичні обставини по справі і надані докази, судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] є колишнім членом сім`ї позивачки. Договірні відносини між позивачкою як власником та відповідачем щодо винаймання спірного житла відсутні. Відповідач добровільно, і без будь-яких поважних причин не проживає у спірній квартирі по даний час, тобто понад один рік. В судовому засіданні відповідач не заперечував проти задоволення позовних вимог позивачки, тому слід визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням кімнати [ADDRESS] . Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, ч. 1 ст.\~142\~ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову. У зв`язку із цим, враховуючи визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку про можливість повернення позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним за звернення до суду із даним позовом, що становить 454 грн. 00 коп.. З огляду на викладене, з врахуванням того, що позов задоволений у повному обсязі, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню залишкові 50% понесених нею судових витрат в сумі 454 грн. 00 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved