Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-25 00:00:00

27 березня 2018 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Соборного ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області та [PERSON] про зняття арешту з майна. В позовній заяві позивач посилається на те, що 19 квітня 2011 року між ним та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки, який був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Дажук М.В., яким також було перевірено за допомогою Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, відсутність заборон на відчужувану земельну ділянку та податкової застави. Також згідно довідки від 19.04.2011 року виданою Управління Держкомзему у м. Дніпропетровськ Дніпропетровська області, земельна ділянка, яка відчужується, наявних обмежень та обтяжень немає. Зазначена довідка від 19.04.2011 року залишилася у справі приватного нотаріуса Дажук М.В. Так в день укладення договору дарування 19.04.2011 року [PERSON] передав йому оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку від 04.07.2007 року, на якому приватний нотаріус Дажук М.В. у встановленому законом порядку здійснив відмітку переходу права власності на земельну ділянку на підставі договору дарування від 19.04.2011 року. З 19.04.2011 року по сьогоднішній день, земельна ділянка розміром 0,0711 га, що знаходиться на території Самарського району м. Дніпропетровська, с/т «Енергетик», діл. [NUMBER], кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER] фактично знаходиться у його розпорядженні, володінні та користуванні. 19 березня 2018 року він звернувся до приватного нотаріуса ДМНО Іванова О.І., щодо державної реєстрації свого права власності на земельну ділянку. Однак приватний нотаріус Іванов О.І. не зміг зареєструвати його право власності на земельну ділянку за договором дарування земельної ділянки від 19.04.2011 року по причині того, що земельна ділянка знаходиться під арештом. Тобто, державним виконавцем Жовтневого ВДВС ГТУЮ Атамась О.В. 17.11.2015 року була винесена постанова про арешт на все нерухоме майно, що належить боржнику [PERSON] і через те, що земельна ділянка: [NUMBER] в Державному земельному кадастрі про право власності та речові права на земельну ділянку рахувалася ще за [PERSON], державний виконавець описав та арештував її помилково, вважаючи, що це його майно. Самарським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено заочне рішення за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, тільки 16.04.2015 року. Згідно цього рішення від 16.04.2015 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір від 01.11.2013 року. Тобто на момент укладення договору дарування земельної ділянки від 19.04.2011 року спору не було. Він дізнався про порушення своїх прав 19.03.2018 року з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, сформована приватним нотаріусом Івановим О.І. станом на 19.03.2018 року, він звертається з даним в межах строку для оскарження, а саме 28.03.2018 року включно. У зв'язку з викладеними обставинами позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом та просив зняти арешт з нерухомого майна, а саме земельної ділянки, розміром 0,0711 га, що знаходиться на території Самарського району м. Дніпропетровська, с/т «Енергетик», діл. [NUMBER], кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER] 28.03.2018 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.26-27). Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Позивач в судове засідання не з'явився, до початку судового засідання через канцелярію суду від нього надійшла заява, просив розглядати справу за його відсутності та задовольнити позовні вимоги. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причина неявки суду невідома, відзиву на позов не подали, у зв'язку з чим суд вважає можливим застосувати положення ст.280 ЦПК України та розглянути справу заочно. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 19 квітня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дажук М.В. та зареєстровано в реєстрі №307 (а.с.10-11). Відповідно Державного акту про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 04.07.2007 року, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дажук М.В. здійснив відмітку про перехід права власності на земельну ділянку до [PERSON] на підставі договору дарування від 19.04.2011 року (а.с.12). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта сформованої приватним нотаріусом Івановим О.І., станом на 19.03.2018 року арешт на земельну ділянку, накладено постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 49063453, видана 17.11.2015р. державним виконавцем Атамась О.В. Жовтневого ВДВС ДМУЮ (а.с.13). 06 квітня 2015 року заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська зі [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 21595,28грн. (а.с.15-17). Згідно відповіді наданої Соборним ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, виконавче провадження №49063453 перебувало у виконання у Соборному ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області та було завершено 28.07.2006 року на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в ред.2016р.), про що було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Під час перевірки архіву не виявилося за можливе знайти вказане виконавче провадження. (а.с.45) Відповідно до ч.2 ст.30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцем знаходження цього майна або основної його частини. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Статтею 60 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, однак не може цього робити через наявність обтяження на належне йому майно. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. Оцінюючи усі докази, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved