Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідач а 4000 тисячі доларів США за договором позики укладеним 15.10.2009 р.н. Свої вимоги, обґрунтовує тим, що 15 жовтня 2009 року відповідач [PERSON] позичив в нього 4000 тисячі доларів США, про що склав розписку та зобов'язувався повернути борг до 15.04.2016 року. Однак станом на липень 2016 року тобто на моент подання позову борг не повернуто, а тому він змушений звернутись до суду. Позивач [PERSON] та його представник - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали повністю та просили його задовольнити. Відповідач - [PERSON] під час розгляду справи позов визнав частково, та пояснив, що не погоджується із сумою заборгованості. Зазначив, що дійсно позичив у позивача кошти в сумі 4000 доларів США, однак в рахунок часткового погашення заборгованості він передав позивачу автомобіль вартість якого складала 3000 тисячі доларів США, таким чином він винен позивачу лише 1000 доларів США, в тій частині і визнає позов. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні просив позов задовольнити частково, посилаючись на мотиви які зазначив відповідач у своїх поясненнях. Заслухавши пояснення позивача, відповідача та свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Відповідно дост.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно дост.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідност.610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. У відповідності до положень ст.ст.1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальнику) грошові кошти, а позичальник зобов'язується їх повернути позикодавцеві таку ж суму. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Договір позики укладається у письмовій формі і на підтвердження укладання договору позики може бути представлена розписка позичальника. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що між сторонами 15.10.2009 року був укладений договір позики, згідно якого [PERSON] позичив у [PERSON] 4000 доларів США з кінцевим терміном повернення 15.04.2016 року, про що [PERSON] написав розписку. У відповідності до ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Як було встановлено в судовому засіданні, борг станом на день постановлення рішення не оплачений. В судовому засіданні відповідач зазначив, що розписку написав власноручно та добровільно. Посилання відповідача на те, що він передав позивачу автомобіль в рахунок погашення частини заборгованості, суд до уваги не приймає, оскільки відповідачем не представлено жодних належних та допустимих доказів на підтвердження даної обставини. Також, суд не приймає до уваги показання свідка [PERSON] дані в судовому засіданні, оскільки, як він зазначив, про борг йому нічого не відомо, а інші покази не мають жодного відношення до обставин справи та не знаходяться з ними в об'єктивному зв'язку. Згідноч.1 ст.524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до ч.2 ст.524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно доч.1 ст.533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Згідно ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до висновку Верховного Суду України, що викладений в Постанові від 02 липня 2014 року у справі 6-79цс14, аналіз норм ст.99 Конституції України, ст.ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня. Згідно ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. На підставі наведеного,суд приходить до переконання, що позов підставний та підлягає до задоволення,належні та фактичні докази виконання ним свого зобов'язання перед позивачем відсутні та такі суду представлені не були, а отже відповідач як боржник по зобов'язанню за договором позики від 15.10.2009 р., повинен сплатити суму позики на користь позивача у розмірі 102 240 грн., що еквівалентно 4 000 доларів США, за офіційним курсом НБУ, встановленим на 03.11.2016 р. (на день ухвалення рішення), з розрахунку 2555,8676 грн. за 100 доларів США. Крім того, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача відповідно до задоволених вимог, слід також стягнути судовий збір в розмірі 1000 грн., сплачений останнім при подачі позову, що стверджується квитанцією наявною в матеріалах справи. У відповідності до п.1 ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за позовні заяви майнового характеру, з фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1 % від ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, таким чином сума судового збору з врахуванням ціни позову складає 1022 грн., позивачем при подачі позову була сплачена 1000 грн., таким чином з відповідача слід стягнути в користь держави 22 грн. судового збору, як різницю між сплаченою сумою та належною до сплати. На підставі ст.ст. 524, 526, 530, 533, 553, 554, 559, 610, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України та

Outcome: approved