Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

25 липня 2017 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням на подальші уточнення послалась на те, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції, визнано недійсним з моменту укладення договір дарування від 25 лютого 2013 року квартири №17 по вул. Набережна ім.\~В.І. Леніна в м. Дніпропетровську, укладений між спадкодавцем позивача [PERSON] та відповідачем. Однак, вказаними рішеннями питання щодо скасування реєстрації права власності за відповідачем, здійснене за вказаним договором дарування, не досліджувалось та не вирішувалось, а за життя [PERSON] не встигла самостійно скасувати зазначену реєстрацію права власності, що створює перешкоди позивачу, як спадкоємцю, реалізації своїх спадкових прав за заповітом. З викладених підстав позивач і звернулась до суду із даним позовом, в якому просила суд скасувати рішення від 25 лютого 2013 року, індексний №544915, про державну реєстрацію за відповідачем права власності на квартиру №17 по вул. Набережна ім.\~В.І. Леніна в м. Дніпропетровську, а також скасувати в Державному реєстрі прав на нерухоме майно запис №208860 про право власності на зазначену квартиру. Також позивач просила суд покласти на відповідача судові витрати по справі. (а.с.1-2, 24-26, 50-52) В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги своєї довірительки підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні з викладених вище підстав, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував. Відповідач в судове засідання повторно не зявилась, про дату час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини останніх двох неявок в судові засідання суд не повідомила. Третя особа в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце проведення судового засідання по справі повідомлялась належним чином, надіслала до суду заяву про розгляд справи за своєї відсутності. (а.с.37) За викладених обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.169, 224 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Вислухавши представника позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 04 серпня 2008 року [PERSON] склала на імя відповідача заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстровим №3279, яким належну собі на праві власності квартиру [ADDRESS] ім.\~В.І. Леніна (нова назва вул. Січеславська Набережна) в м. Дніпропетровську (нова назва м.\~Дніпро) заповіла відповідачу. (а.с.10-13, 16-17) 25 лютого 2013 року між [PERSON] та відповідачем укладено договір дарування вищевказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстровим №136. (а.с.10-13, 16-17) В той же день 25 лютого 2013 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] на підставі вищевказаного договору дарування від 25 лютого 2013 року прийнято рішення про державну реєстрацію за відповідачем права власності на вищевказану кватиру, індексний номер рішення 544915, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зроблено відповідний запис за №208860. (а.с.10-15) Вищевикладені обставини встановлені рішенням Кіровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 29 серпня 2016 року у справі №203/6615/15-ц (провадження №2/0203/286/2016), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2016 року, яке, з огляду на субєктний склад учасників розгляду справ, у відповідності до ст.61 ч.3 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду цієї справи. (а.с.10-13) Крім того, тим же рішенням суду від 29 серпня 2016 року визнано недійсним з моменту укладення вищезазначений договір дарування квартири [ADDRESS] ім.\~В.І. Леніна (нова назва вул. Січеславська Набережна) в м. Дніпропетровську (нова назва м.\~Дніпро), укладений між [PERSON] та відповідачем по даній справі, посвідчений 25 лютого 2013 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстровим №136. (а.с.10-13) 21 грудня 2016 року [PERSON] склала на імя позивача по даній цивільній справі заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстровим №1289, яким спадкодавець заповіла Мєлнік Лучії все належне їй рухоме та нерухоме майно. Даним майном, з урахуванням на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2016 року по справі №203/6615/15-ц (провадження №2/0203/286/2016), вочевидь є і квартира [ADDRESS] ім.\~В.І. Леніна (нова назва вул. Січеславська Набережна) в м. Дніпропетровську (нова назва м.\~Дніпро). (а.с.5-8) 15 січня 2017 року [PERSON] померла, про що 20 січня 2017 року Центральним районним в місті Дніпрі ВДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області зроблено відповідний актовий запис за №38. (а.с.3) 24 січня 2017 року позивач звернулась до приватного нотаріусу ДМНО [PERSON] із письмовою заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] Однак, позивач не може отримати відповідне свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищевказану квартиру, оскільки дотепер реєстрація права власності на вказану квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зберігається за відповідачем, бо [PERSON] не встигла за життя її скасувати на підставі рішення суду від 29 серпня 2016 року. (а.с.4, 14-15) Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вказаного вище договору, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. За змістом ст.ст.179, 181, 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст.41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За змістом ст.ст.202, 203, 328, 626, 717 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, які можуть бути у формі договорів дарування нерухомого майна. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 334 ЦК України встановлено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст.ст.2, 4, 5 Закону України Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно квартири. Згідно норм ст.ст.6, 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» проведення державної реєстрації прав власності на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснює державний реєстратор, яким може бути і нотаріус. За змістом ст.ст.26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Нормою ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частиною 2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону (оскарження рішення про державну реєстрацію до Міністерства юстиції України, його територіальних органів), до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. За змістом ст.ст.1216, 1217, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. При наявності заповіту спадкування здійснюється в першу чергу за ним. За змістом норм ст.ст.1223, 1234-1236, 1247, 1248, 1254 ЦК України заповіт особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, який складається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. У заповіті заповідач (спадкодавець) визначає коло своїх спадкоємців та обсяг спадщини, що підлягає спадкуванню за заповітом. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Нормами ст.ст.1268, 1296-1298 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно положень ст.ст.1218, 1219 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову в повному обсязі. Правова позиція суду, покладена в основу такого результату розгляду справи, ґрунтується на тому, що державна реєстрація за особою права власності на нерухоме майно хоча і є обовязковим елементом набуття права власності, як юридичного складу, з яким закон повязує виникнення в цієї особи субєктивного права власності, однак фактично є лише офіційним визнанням і підтвердженням державою вже існуючого факту набуття особою відповідного речового права на нерухоме майно, тобто є підтвердженням і визнанням вже виниклого в особи на передбаченій законом правовій підставі права власності. Таким чином, державна реєстрація права власності є похідним елементом в юридичному складі набуття права власності на нерухоме майно і не може виникнути та/або існувати самостійно без дійсної передбаченої законом правової підстави виникнення такого права власності, наприклад, правочину у формі договору купівлі-продажу чи дарування нерухомості тощо. Це стосується і випадку, коли правова підстава виникнення в особи права власності на нерухоме майно згодом (після проведення державної реєстрації) відпала з тих чи інших підстав, в тому числі внаслідок визнання судом недійсним договору, за яким особа раніше набула право власності на нерухоме майно, адже в такому разі проведена раніше на підставі такого договору реєстрація права власності на нерухоме майно після визнання договору недійсним фактично вже нічого не підтверджує, створюючи лише перешкоди для реалізації права власності на зареєстроване майно дійсному або можливому його власнику, а тому не може залишатись в силі. Як достеменно встановлено судом в ході розгляду справи, 25 лютого 2013 року за відповідачем нотаріусом ДМНО здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] ім.\~В.І. Леніна (нова назва вул. Січеславська Набережна) в м.\~Дніпропетровську (нова назва м.\~Дніпро) на підставі договору дарування вказаної квартири від тієї ж дати. В подальшому відповідним рішенням суду від 29 серпня 2016 року вказаний договір даруванням визнано недійсним з моменту його укладення, внаслідок чого фактично перестала існувати правова підстава, яка б свідчила про виникнення та подальше існування у відповідача відповідного права власності на згадану квартиру, підтвердженням якого (права власності) має бути оспорювана державна реєстрація. Оскільки оспорювана позивачем державна реєстрація вже неіснуючого у відповідача права власності на квартиру не скасована дотепер, не виконує своє призначення, а лише створює перешкоду позивачу у реалізації її спадкових прав та прав з належного оформлення за собою права власності на вищевказану квартиру, суд вважає позовні вимоги повністю обґрунтованими та доведеними, а отже такими, що мають бути задавлені в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останньою при зверненні до суду судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 1280 гривень (а.с.23, 49). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved