Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

30 липня 2015 року у суд з позовом звернулася [PERSON]. Просить визнати за нею право власності в порядку успадкування на 1/3 господарського хліва, що знаходиться по [ADDRESS] Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] після смерті матері, [PERSON], залишилось спадкове нерухоме майно, спадкоємцем якого за законом є позивач. [PERSON] прийняла спадщину шляхом вступу в управляння та володінням майном. Внаслідок пожежі, яка сталась у вересні 2002 року, належний спадкодавцеві житловий будинок згорів. Таким чином, з успадкованого залишився хлів. Через відсутність державної реєстрації позивач не може оформити своїх прав. Позивач [PERSON] позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Ветлівська сільська рада Любешівського району Волинської області подала заяву про визнання позову та розгляд справи у відсутності їх представника. Відповідачі [PERSON], [PERSON], їх представники до суду не з'явились, будь-яких клопотань не подавали. Заслухавши позивача, проаналізувавши докази, суд дійшов таких висновків. Згідно з частиною 3 статті 10, частиною 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини 2 статті 59, статті 60, частини 1 статті 212 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім наявності підстав звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з частиною 3 статті 61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності з частиною 2 статті 12 Закону України "Про власність" громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. У частині 1 статті 13 згаданого вище Закону зазначено, що об'єктами права власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Згідно з статтею 527 Цивільного кодексу Української РСР редакції 1963 року (далі -- ЦК УРСР) спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 529 ЦК УРСР встановлено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Частинами 1, 2 статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 553 ЦК УРСР встановлено, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). [PERSON], яка померла [INFO] у селі Ветли Любешівського району Волинської області, є матір'ю зокрема [PERSON]. По смерті [PERSON] залишилось нерухоме спадкове майно, яке знаходилось по [ADDRESS] Внаслідок пожежі 20 вересня 2002 року з належного на день смерті [PERSON] нерухомого майна залишилась лише господарська будівля: хлів. Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 11 лютого 2015 року у цивільній справі № 162/1309/14-ц з приводу цього ж об'єкта нерухомого майна, яке набрало законної сили, встановлено, що [PERSON] вступила в управління майном по смерті матері до спливу передбаченого частиною 2 статті 549 ЦК УРСР строку. Враховуючи наведене, суд дійшов до переконання про необхідність визнанням за позивачем права власності на 1/3 успадкованого по смерті [PERSON] нерухомого майна. Розподіл судових витрат слід здійснити за правилами статті 88 ЦПК.

Outcome: approved