Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

19 травня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Відповідач є її рідним братом. Останній зареєстрований у вказаній квартирі, але з червня 2011 року в ній не проживає. У добровільному порядку [PERSON] з реєстраційного обліку не знімається, участі в утриманні будинку і сплаті комунальних послуг не приймає. Посилаючись на те, що відповідач порушує її право власності [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надіславши письмову заяву про розгляд справи в його відсутність. Представник третьої особи - Білопільського РС УДМС України в Сумській області в судове зсідання також не з'явився, хоча належним чином був сповіщений про час, день і місце розгляду справи, причин неявки не повідомив. Заслухавши позивачку, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, суд приходить до наступних висновків. Згідно договору купівлі-продажу квартири серії АЕІ №856825, посвідченого 20 березня завідуючою Улянівською державною нотаріальною конторою Бойко О. І., зареєстрованого в реєстрі за №303, [PERSON] є власником однокімнатної квартири під номером [ADDRESS], житловою площею 15,4 кв. м., загальною площею 33,7 кв. м (а. с. 15). Відповідно до будинкової книги відповідач [PERSON] зареєстрований у квартирі позивачки, яка знаходиться за вказаною вище адресою, з 25 травня 2010 року (а. с. 4-5). Згідно довідок депутатів Жовтневої селищної ради Білопільського району Сумської області від 14 травня 2014 року [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS]. За вказаною адресою також зареєстрований [PERSON], але фактично за цією адресою він не проживає з 2011 року і до цього часу. З червня 2011 року останній мешкає зі своєю матір'ю за адресою: [ADDRESS] (а. с. 8, 9). Аналогічні обставини викладені і в довідці Жовтневої селищної ради Білопільського району Сумської області №1456 від 14 травня 2014 року (а. с. 10). Крім цього, факт відсутності [PERSON] та речей останнього за адресою: [ADDRESS] також підтверджується актом від 14 травня 2014 року, складеним депутатом Жовтневої селищної ради по виборчому округу №7 (а. с. 11). Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що відповідач [PERSON] не проживає в квартирі позивачки [PERSON], розташованій за адресою: [ADDRESS], близько трьох років. Всупереч ст. 60 ЦПК України відповідач не надав суду доказів поважності причин своєї відсутності за вказаною адресою. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення будь-яких порушень права власності, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов'язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають в приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У відповідності з ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] на даний час не є членом сім'ї позивачки [PERSON], не є власником або наймачем квартири [ADDRESS], яка належить останній на праві власності, не проживає в квартирі близько трьох років, а лише зареєстрований у ній, не приймає участі в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг, між сторонами не досягнуто будь-якої домовленості щодо укладення договору найму (оренди) житла. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про задоволення позову [PERSON] та визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягає судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. (а. с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved