Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач/позикодавець) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач/позичальник) про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого вказує, що 07 грудня 2018 року, між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , укладено Договори позики № б/н від 07.12.2018 р. на суму 36 300,00 (тридцять шість тисяч триста гривень 00 копійок). Відповідно до п.1.1 Договору, 1.1. Позикодавець в порядку і на умовах, визначених цим Договором, надає Позичальнику безвідсоткову позику у сумі 36 300,00 (тридцять шість тисяч триста гривень 00 копійок), а останній зобов`язується повернути позику у визначений цим Договором позики строк. Договором визначено строк позики до 01 березня 2019 року. Позикодавець зобов`язується невідкладно передати суму позики, яка встановлена в п. 1 даного договору, одразу після підписання цього Договору (п.3.1. Договору). Сторони дійшли взаємної згоди, що підтвердженням отримання позики Позичальником є розписка видана Позикодавцю. По закінченню строку, вказаного в Договорі, Позичальник зобов`язується протягом наступного дня повернути суму позики у повному обсязі. Враховуючи, що позивач добре знав відповідача і на той час в нього була така сума грошей, він погодився позичити йому 36300,00 гривень, за умови повернення зазначеної вище суми до 01 березня 2019 року. На підтвердження передачі позивачем грошей відповідачу, 07 грудня 2018 року, відповідач власноруч в присутності трьох свідків написав розписку і отримав гроші у сумі 36 300,00 гривень. Крім того, 07 грудня 2018 року, відповідачем була написана і посвідчена нотаріусом Заява, якого відповідач підтвердив, що між ним і позивачем укладено Договір позики 07 грудня 2018 року і на його виконання відповідач одержав від позивача грошові кошти в сумі 36 300,00 грн. та зобов`язується їх повернути в строк до 01 березня 2019 року. Однак відповідач свої зобов`язання згідно Договору, розписки про отримання грошей та нотаріально посвідченій заяві у вказаний строки не виконав. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути грошові кошти в сумі 36300,00 грн, однак відповідач гроші не повернув. 28 травня 2019 року, намагаючись врегулювати ситуацію позивачем був направлений відповідачу Лист-вимога з розрахунками щодо повернення в повному обсязі отриманих відповідачем грошових коштів в сумі 36300,00 грн., який відповідач отримав, про що є відмітка в повідомленні про вручення поштового відправлення, проте гроші не повернув з позивачем не зв`язувався. Позивач зазначає, що станом на 02 листопада 2020 року, оплата по вищезгаданому Договорі до позичальника не надходила, відсутня інформація про подальшу можливість повернення боргу, відповідач не відповідає на телефонні дзвінки, повністю ігнорує. Враховуючи викладене позивач просить: Стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) суму заборгованості у розмірі 36300,00 грн., 3% річних в розмірі - 1823,00 грн., інфляційні нарахування в розмірі- 1543,34 грн., а також штраф в сумі - 15000,00 грн., що в сумі становить - 54668,34 грн. за Договорами позики; Стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) - судові витрати в розмірі 840,80 грн. Надав суду клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою суду від 18 листопада 2020 року відкрито спрощене позовне провадження по даній справі. [PERSON] , який належним чином повідомлявся про відкриття провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження за зареєстрованим місцем проживання, судовою повісткою відповідно до вимог ст.128-130 ЦПК України, рекомендованим поштовим відправленням про час та місце розгляду справи, не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Поштова кореспонденція, надіслана відповідачу в порядку ст. 130 ЦПК України вручена з відміткою - «вручено особисто». Згідно ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відсутність особи за адресою місцезнаходження. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надійшло, відповідно до положень частини п`ятої статті 279 ЦПК України, тому суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Як встановлено, ч. 8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі письмових доказів. Справу судом розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження, згідно з вимогами статями 274-279 ЦПК України. Заслухавши позивача, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Судом встановлено, що 07 грудня 2018 року, між [PERSON] , [INFO] паспорт серії [NUMBER] , виданий 06 лютого 1999 року Ватутінським РУ ГУ МВС України в м. Києві, РНОКПП № [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] виданий 30 вересня 2016 року Попільнянським РС УДМС України в Житомирській області, РНОКПП [NUMBER] укладено Договір позики № б/н від 07.12.2018 р. на суму 36 300,00 (тридцять шість тисяч триста гривень 00 копійок), (надалі - «Договір»). Відповідно до п.1.1 Договору, 1.1. Позикодавець в порядку і на умовах, визначених цим Договором, надає Позичальнику безвідсоткову позику у сумі 36300,00 (тридцять шість тисяч триста гривень 00 копійок), а останній зобов`язується повернути позику у визначений цим Договором позики строк. Пунктом 2.1. Договору визначено строк позики до 01 березня 2019 року. Позикодавець зобов`язується невідкладно передати суму позики, яка встановлена в п. 1 даного договору, одразу після підписання цього Договору (п.3.1. Договору). Пунктом 3.3. Договору сторони дійшли взаємної згоди, що підтвердженням отримання позики Позичальником є розписка видана Позикодавцю. По закінченню строку, вказаного в п. 2.1 цього Договору, Позичальник зобов`язувався протягом наступного дня повернути суму позики, яка встановлена в п. 1 даного договору, у повному обсязі (пункт 3.4. Договору). На підтвердження передачі [PERSON] грошей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] власноруч в присутності трьох свідків написав розписку і отримав гроші у сумі 36 300,00,00 гривень. Копія якої досліджена судом. Крім того, 07 грудня 2018 року, [PERSON] , написана і посвідчена нотаріусом заява (зареєстрована в реєстрі за №1230), якою [PERSON] підтвердив, що між ним і [PERSON] укладено Договір позики 07 грудня 2018 року і на його виконання [PERSON] одержав від [PERSON] грошові кошти в сумі 36300,00 грн., відповідно до п.3.1. Договору позики та зобов`язувався їх повернути в строк до 01 березня 2019 року. [PERSON] свої зобов`язання згідно Договору, розписки про отримання грошей та нотаріально посвідченій заяві у вказаний строки не виконав. 28 травня 2019 року, в метою врегулювання спору [PERSON] був направлений [PERSON] , Лист-вимога з розрахунками (замовний, з зворотнім повідомленням, з описом вкладення від 28.05.19 р.) щодо повернення в повному обсязі отриманих [PERSON] грошових коштів в сумі 36300,00 грн. Направлення Листа- вимоги від 28 травня 2019 року підтверджується фіскальним чеком від 28 травня 2019 року про відправлення рекомендованим листом з описом вкладення. Лист-вимогу [PERSON] отримав, про що є відмітка в повідомленні про вручення поштового відправлення. В добровільному порядку відповідач позику не повернув, чим порушив умови Договору. Відповідно до статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу). У розписках зазначені: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яку відповідач зобов`язується повернути позивачу, та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписки свідчать про його укладення відповідно до вимог статті 1046 ЦК України. Станом на дату пред`явлення позову, сума основного боргу відповідача перед позивачем становить 36300 гривень. Пунктом 4.2. Договору визначено, що у випадку прострочення повернення суми позики за цим Договором Позичальник виплачує Позикодавцеві штраф у розмірі 10 (десять) % від суми заборгованості, яка залишилася неповернутою, за кожний день такого прострочення. Сума штрафу за прострочення повернення суми позики, яку позивач просить стягнути з відповідача становить 15000 гривень. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, видана відповідачем позивачеві розписка у розумінні Цивільного кодексу є договором позики. В постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14, зазначено, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13. Відповідно до положень статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до умов Договору позики та розписки відповідач зобов`язався повернути борг у строк до 01 березня 2019 року, але свої зобов`язання не виконав. Відмова відповідача виконати свої зобов`язання за договором позики та повернути позику добровільно змушує позивача звернутися до суду з позовом про примусове стягнення суми боргу. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги(ст. 527 ЦК України). Наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування не виконаного зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі N 6-24цс12). Оскільки на день розгляду справи у суді борг позивачу відповідачем не повернутий, він підлягає стягненню з останнього у судовому порядку. Суд погоджується з міркуваннями позивача та вважає, що правовідносини, які склалися між сторонами з надання позики, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Тому, виходячи з юридичної природи правовідносин, що склались між сторонами, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до постанови ВСУ від 19.10.2016 у справі № 6-2129цс16, статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно борг складатиме: суму позики з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому 3% річних від простроченої суми (ст. 625 ЦК України) та проценти за позикою (ст. 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, три проценти річних від простроченої суми становить 1823 гривень, із розрахунку: 3% : 365 = 0.0082 % 36300 гривень*611*0,03/365 (з 02.03.2019 по 02.11.2020) = 1823 гривень. Суми втрат від інфляції за період 2019 - 2020 роки, згідно наданого позивачем розрахунку становить: 1543 гривень 34 копійки. Таким чином, загальна сума боргу, що підлягає стягненню на користь позивача з [PERSON] , становить 54668 гривень 34 копійки, в тому числі: 36300 гривень (сума основного боргу) + 15000 гривень (штраф) + 1823 гривень (3% річних від простроченої суми) + 1543,34 гривень (інфляційні нарахування). У відповідності до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору в сумі 840 гривень 80 копійок. Згідно положень статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частинами першою, третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до частини другої, третьої статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. (ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Outcome: approved