Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

23.01.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Свою заяву мотивує тим, що він є власником транспортного засобу GEELY JL7162, 2010 року випуску, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який він придбав у свого дядька [PERSON] . Після реєстрації права власності на вказаний автомобіль дядько з його дозволу продовжив користуватися автомобілем. [INFO] його дядько [PERSON] помер. Після смерті дядька транспортний засіб незаконно утримує у себе співмешканка дядька відповідачка [PERSON] , яка відмовляється добровільно повернути належне йому майно. Посилаючись на викладене, просив суд витребувати у відповідачки на його користь вказаний автомобіль та стягнути судові витрати. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідачка у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову. Вважає, що спірний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки набутий її колишнім чоловіком [PERSON] , померлим [INFO] , у період перебування у шлюбі з нею. Про відчуження автомобіля, яке відбулося в 2014 році, вона дізналася лише після смерті [PERSON] , незважаючи на те, що з часу розірвання з останнім шлюбу вони продовжували проживати разом та вести спільне господарство. Крім того, на її думку, позивач набув вказаний транспортний засіб у власність незаконно, скориставшись безпорадним станом [PERSON] , який мав психічний розлад та не усвідомлював значення своїх дій під час відчуження спірного автомобіля. Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до наступного висновку. Так, статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у ході судового розгляду, позивач є власником транспортного засобу GEELY JL7162, 2010 року випуску, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Право власності на вказаний автомобіль зареєстровано за позивачем 04.11.2014 року на підставі довідки-рахунку ВІА830904 (а. с. 4, 57, 103). У ході судового розгляду з пояснень сторін судом встановлено, що на час розгляду справи у суді спірний транспортний засіб поза волею позивача утримує у себе відповідачка Остання відмовляється у добровільному порядку передати вказаний транспортний засіб позивачу. З огляду на викладене, позивач не вбачає іншого способу захисту його порушеного права власності, окрім, як витребування у відповідачки на його користь вказаного автомобіля у судовому порядку. Виходячи з положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п.п. 19, 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Згідно із ст. 387 ЦК України, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому, суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача (п. 23 вищевказаної постанови). Відповідно до положень ч. 3 ст.12 , ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд виходить з того, що позивачем доведено належність йому на праві власності спірного транспортного засобу. Вказане майно вибуло з володіння власника поза його волею та на даний час перебуває у володінні та користуванні відповідачки не на підставі укладеного з власником договору. Відповідачка відмовилась добровільно повернути позивачу належне йому майно, а тому порушене право власності позивача підлягає судовому захисту шляхом витребування вказаного майна у відповідачки. Доводи відповідачки про те, що спірний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки набутий її колишнім чоловіком [PERSON] , померлим [INFO] , у період перебування у шлюбі з нею та безпорадний стан [PERSON] , який мав психічний розлад та не усвідомлював значення своїх дій під час відчуження спірного автомобіля позивачу, суд сприймає критично. З матеріалів справи слідує, що дійсно з 13.12.1986 року по 29.09.2015 року відповідачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а. с. 66-67). У період шлюбу з позивачкою, 22.10.2010 року, [PERSON] набув у власність транспортний засіб GEELY JL7162, 2010 року випуску, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] (а. с. 58-65). З 04.11.2014 року право власності на спірний автомобіль на підставі довідки-рахунку ВІА830904 зареєстровано за позивачем (а. с. 4, 57, 103). Між тим, з 2014 року по теперішній час відповідачкою не заявлялися вимоги стосовно оспорення підстав набуття позивачем вказаного транспортного засобу у власність. Отже, суд вважає, що доказів того, що у відповідачки на законних підставах виникло право користування спірним автомобілем, матеріали справи не містять. Також відповідачкою не надано до суду будь-яких доказів психічного розладу чи безпорадного стану [PERSON] , померлого [INFO] (а. с. 73). З матеріалів справи слідує, що [PERSON] за життя був інвалідом третьої групи з причин загального захворювання (а. с. 69, 109), однак, вказаний факт не міг перешкоджати останньому усвідомлювати значення своїх дій під час відчуження транспортного засобу. У лікарському свідоцтві про смерть №6 вказано лише, що причиною смерті останнього стала ішемічна хвороба серця (а. с. 68). Інших доказів на підтвердження тяжкого стану [PERSON] відповідачкою не надано. З огляду на викладене, суд, надаючи оцінку вищевказаним припущенням відповідачки, вважає їх недоведеними, безпідставними та такими, що не знайшли підтвердження у ході судового розгляду. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, то, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню 840,80 грн. у рахунок відшкодування сплаченого судового збору. На підставі вищевикладене,

Outcome: approved