Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

20.11.2020 року позивачі звернулись до суду з позовними вимогами, якими просять визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , та в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на: житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,0508 га, кадастровий номер 5110600000:01:010:0090, передану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд житлового будинку з надвірними спорудами, розташованої по [ADDRESS] , в рівних частках, по 1/2 за кожним. Свої вимоги позивачі мотивують тим, що письмовою відповіддю приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимової Т.І. за № 352/02-14 від 17.10.2020 року, позивачам було повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину, у зв`язку тим, що не додані документи, які підтверджують право власності спадкодавців на визначену частку спадкового майна, а також право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами не зареєстровано у встановленому законом порядку. Представник позивачів в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, якою просить справу розглянути за його відсутністю, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. На підставі письмових заяв усіх сторін по справі суд ухвалює рішення за відсутності сторін про задоволення позову за наявності законних підстав, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 223, 247 ЦПК України. Відповідно до ч. 3, ст. 200 ЦПК України - за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 10.09.1986р., посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Пелих А. В. в реєстрі №1-2564 [PERSON] та [PERSON] передано земельну ділянку по [ADDRESS] . Відповідно до п. 3.2 Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Державного комітету будівництва архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001 року, зареєстрованого в Мінюсті України за № 582/5773 від 10.07.2001 року не належить до самочинного будівництва індивідуальні житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05.08.1992 року. Згідно листа № 12/5-126 від 23.03.1999 року Державного комітету будівництва архітектури та житлової політики України не підлягає здачі в експлуатацію об`єкти нерухомості побудовані до 05.08.1992 року. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва (втратила чинність). Тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року»). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012 року, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Згідно довідки комунального підприємства «Ізмаїльське МБТІ» власниками житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований по [ADDRESS] , є [PERSON] та [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального будинку від 10.09.1986р., посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори в реєстрі №1-2564. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що земельна ділянка площею 0,0508 га, кадастровий номер 5110600000:01:010:0090, передана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд житлового будинку з надвірними спорудами, розташована по [ADDRESS] , належить [PERSON] та [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №720407 від 30.01.2012 року. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,0508 га, кадастровий номер 5110600000:01:010:0090, передана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд житлового будинку з надвірними спорудами, розташованої по [ADDRESS] , належать [PERSON] та [PERSON] , по 1/2 частці кожному. Згідно до ст. 1216 ЦК України - спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України - спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 27.08.2013 року (а.с. 13), [PERSON] померла [INFO] . Після смерті [PERSON] , згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається з: 1/2 частки житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS] та 1/2 частка земельної ділянки площею 0,0508 га, кадастровий номер 5110600000:01:010:0090, переданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд житлового будинку з надвірними спорудами, розташованої по [ADDRESS] . Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України - у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори) № 61640330 від 12.09.2020 року, наданої приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимовою О.М., інформація про заповіт, складений та посвідчений від імені [PERSON] , померлої [INFO] - відсутня. Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України - спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцями за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті [PERSON] являються: - чоловік [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 06.11.1979 року; - донька [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 05.03.1985 року; - донька [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 28.08.1975 року та свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 02.12.2005 року, згідно якого [PERSON] після укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] »; - син [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 13.05.1987 року. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України - для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України - спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем, тобто вважаються такими, які прийняли спадщину. Встановлено, що [PERSON] від прийняття спадщини відмовився. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13.04.2020 року (а.с. 11), [PERSON] помер [INFO] . Після смерті [PERSON] , згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить частка житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS] та частка земельної ділянки площею 0,0508 га, кадастровий номер 5110600000:01:010:0090, переданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд житлового будинку з надвірними спорудами, розташованої по [ADDRESS] . Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1233 ЦК - заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Частиною 1 статті 1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до заповіту від 14.11.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Гнесько В.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 2717, [PERSON] заповів все його майно, яке на день смерті буде йому належати, де б воно не було, не знаходилось та з чого б воно не складалось - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в рівних частках кожному. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 61640350 від 12.09.2020 року, наданої приватним нотаріусом Єфимової Т.І., заповіт [PERSON] від 14.11.2018 року, зареєстрований за № 2717, не змінювався та не скасовувався. Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України - спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Осіб, які мають право на обов`язкову частку після смерті [PERSON] , немає. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України - для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України - спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Встановлено, що у встановлений законом строк позивачі звернулись до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини, тобто вважаються такими, що прийняли спадщину. Письмовою відповіддю приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимової Т.І. за № 352/02-14 від 17.10.2020 року, позивачам було повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину, у зв`язку тим, що не додані документи, які підтверджують право власності спадкодавців на визначену частку спадкового майна, а також право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами не зареєстровано у встановленому законом порядку. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Приймаючи до уваги, що іншим (крім судового) шляхом захистити права позивача неможливо, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання права власності на спадкове майно та право позивача на спадщину таким, що підлягає захисту в зв`язку з чим задовольняє позов. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved