Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він, [PERSON], є сином від шлюбу [PERSON] та [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер. Позивач зазначає, що за своє життя його батько оформив заповіт, яким заповідав йому, [PERSON], у спадщину належну йому частину домоволодіння [ADDRESS]. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 13/25 частини домоволодіння [ADDRESS]. Далі позивач зазначає, що він, [PERSON], та його мати, [PERSON], прийняли спадщину шляхом фактичного вступу у володіння майном, а саме: на 12/25 частини домоволодіння набула право власності його матір, а він фактично прийняв у спадщину 1/25 частини вищевказаного домоволодіння. Далі позивач зазначає, що його матір, [PERSON], померла, однак ще за життя вона склала заповіт, в якому зазначалось, що набуту 12/25 частину домоволодіння [ADDRESS] вона заповідає рідному брату позивача [PERSON]. Таким чином, [PERSON] у 1985 році успадкував 12/25 частини домоволодіння [ADDRESS]. Окрім цього, позивач зазначає, що він, [PERSON], фактично прийняв спадщину у вигляді 1/25 частини домоволодіння [ADDRESS]. Далі позивач зазначає, що окрім цього, йому, [PERSON], належить на праві власності 10/25 часток цього ж домоволодіння, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння від 05.01.1963 року. Проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину представнику [PERSON] постановою нотаріуса Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 23.09.2014 року було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду. У зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду та просити суд, встановити факт родинних відносин між [PERSON], 1929 року народження та [PERSON], який помер [INFO], як сином та батьком, встановити факт прийняття [PERSON], 1929 року народження спадщини після смерті його батька [PERSON], визнати за [PERSON] право власності на 1/25 частину у складі домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом, та визнати за [PERSON] право власності в цілому на 11/25 частини у складі домоволодіння [ADDRESS]. Представник позивача у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просить суд справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить їх задовольнити. Представник відповідача територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради також, у судове засідання не з'явився, надали суду заяву, в якій просять суд розглядати справу за відсутності їхнього представника та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, теж, у судове засідання не з'явився, надали суду заяву, в якій просять суд розглядати справу за відсутності їхнього представника та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції у судове засідання не з'явився, надали суду заяву, в якій просять суд розглядати справу за відсутності їхнього представника та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Суд, з'ясувавши обставини справи, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню по наступних підставах. Так, судом встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що 09 серпня 1961 року державним нотаріусом Якушевою Г.С. був посвідчений заповіт [PERSON], яким він заповідав своєму синові [PERSON] у спадщину належну йому за життя частину будинку у домоволодінні [ADDRESS], а частину шлакового будинку і сарай заповідав своїй дружині [PERSON] (а.с.7). Відповідно до ст.ст. 541, 542 ЦК України 1963 року (що діяв на момент складання такого заповіту) заповіт породжує правові наслідки, якщо його укладено в письмовій формі й посвідчено нотаріально або у формі прирівняній до нотаріальної. Як вбачається з матеріалів справи, наведений порядок дотримано при посвідченні вказаного заповіту. Укладений заповіт відповідає вимогам Закону, чинного на час його посвідчення, оскільки складений у письмовій формі та посвідчений службовою особою визначеною ЦК України 1963 року . Матеріалами даної цивільної справи підтверджено, що [PERSON] на час його смерті належало на праві приватної власності 13/25 частини домоволодіння [ADDRESS]. Суд зазначає, що факт родинних відносин між позивачем [PERSON], та спадкодавцем [PERSON], який помер [INFO], як сином та батьком підтверджується наявними у справі письмовими доказами (зокрема змістом заповіту від 09 серпня 1961 року, паспортом позивача, змістом домової книги), при цьому доказів, що свідчили би про протилежне у суду немає і з врахуванням того, що даний факт має для заявника юридичне значення, оскільки необхідний для оформлення спадкових прав та встановити його іншим шляхом, а ніж судовим неможливо, суд вважає за необхідне позовну заяву в цій частині задовольнити. Судом також встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 02 грудня 1986 року серії [NUMBER], виданого Ленінським відділом РАЦС м. Дніпропетровська, актовий запис в Книзі реєстрації смерті № 47 (а.с.6). Оскільки цивільні правовідносини по справі виникли у травні 2003 року і спадщина була прийнята спадкоємцями, то відповідно до пунктів 4, 5 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, до них застосовується правила Цивільного кодексу УРСР (1963 р.). Відповідно до статей 548, 549 ЦК України 1963 р. (що діяв на момент виникнення спірних правовідносин) для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивач, як спадкоємець першої черги, фактично вступив в управління та володіння вказаним спадковим майном у вигляді 1/25 частини спірного домоволодіння, проживав за зазначеною адресою з 1929 року по теперішній час, та ніс тягар утримання такого майна. Означені обставини сторонами не оспорюються, та підтверджуються в повному обсязі зібраними по справі доказами, у тому числі записом у домовій книзі та відповідною довідкою голови квартального комітету. Судом також встановлено, що після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право на спадщину не видавалось, інші спадкоємці, які б могли претендувати на спірне майно відсутні, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 27.10.2014 року за № 38735417. За таких обставин, суд доходить до висновку, що позивач виступив спадкоємцем, який прийняв спадщину за заповітом після смерті свого батька [PERSON] відповідно до вимог ст.549 ЦК України 1963 р. З огляду на наведене, суд вважає вимогу позивача про встановлення факту прийняття [PERSON], 1929 року народження спадщини після смерті його батька [PERSON] у вигляді 1/25 частини у складі домоволодіння [ADDRESS] обґрунтованою, та такою що підлягає задоволенню. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.05.2008р., № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством; за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають; у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що 23.09.2014 року державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відповідно до змісту якої [PERSON] в особі його представника [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/25 частини домоволодіння [ADDRESS], після померлого [INFO] [PERSON] та рекомендовано звернутись до суду. Таким чином, суд доходить висновку, що в даному випадку у позивача відсутні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд зазначає, що частиною 3 статті 1296 ЦК України визначено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Зволікання з виконанням зобов'язань, передбачених частиною 1 статті 1297, частиною 1 статті 1299 ЦК України, по оформленню права на спадщину, у складі якої є нерухоме майно, або їх невиконання також не позбавляє спадкоємця права на спадщину. За вищевказаних норм матеріального закону та встановлених під час судового розгляду фактичних обставин справи, суд доходить висновку про необхідність визнання в судовому порядку за [PERSON] право власності на 1/25 частину у складі домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті його батька, [PERSON], який помер [INFO]. Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що [PERSON], також належить на праві приватної власності 10/25 часток спірного домоволодіння, що підтверджується відповідним Свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння від 05.01.1963 року, що було видане Ленінським районним відділом комунального господарства. З огляду на встановлену судом обставину прийняття [PERSON], 1929 року народження спадщини після смерті його батька [PERSON] у вигляді 1/25 частини у складі домоволодіння [ADDRESS], суд доходить висновку, що за позивачем слід визнати право власності в цілому на 11/25 частини у складі домоволодіння [ADDRESS] (з урахуванням успадкованої частки) . Оглядом матеріалів технічної інвентаризації домоволодіння [ADDRESS] встановлено, що частка позивача у своєму складі об'єктів самочинного будівництва не містить. Відтак суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності в цілому на 11/25 частин домоволодіння [ADDRESS], що має загальну площу 133,7 кв.м., житлову 69, 3 кв. м., допоміжну 64,4 кв.м. Також враховуючи характер позовних вимог, а також ту обставину, що вимоги про розподіл судових витрат позивачем не заявлялось, суд вважає за можливе такі витрати віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного, ст.ст. 541, 542, 548, 549 ЦК України 1963 р., ст.ст. 16, 328, 1216, 1297, 1299 ЦК України, ст.ст. 2, 3, 10, 11, 57-60, 88, 130, 174, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

Outcome: approved