Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд позовом до [PERSON] про встановлення земельного сервітуту на право проходу через частину земельної ділянки площею 0,0160 га., що належить [PERSON] та забору питної води ( використання та обслуговування колодязя ) в смт. Воловець, [ADDRESS]. Позов мотивовано тим, що позивач разом з [PERSON] та [PERSON] у 1973 році побудував каптажний колодязь для забору питної води. Земельна ділянка на якій побудовано колодязь належала [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку. Рішенням Воловецької селищної ради від 28.12.2004 року за згодою [PERSON] вилучено із його користування частину присадибної земельної ділянки у розмірі 66 метрів довжиною та 2 метри шириною для облаштування прохідної дороги до колодязя позивача [PERSON] Після смерті [PERSON], відповідачу [PERSON], як спадкоємцю, 22.08.2008 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,0699 га., в тому числі і на частину земельної ділянки, щодо якої позивач [PERSON] просить встановити земельний сервітут. 29.08.2008 року Воловецька селищна рада уклала з [PERSON] договір на встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку площею 0,0160 га., яка використовувалася позивачем для доступу до колодязя та його обслуговування. Даний земельний сервітут рішенням Воловецького районного суду від 23.09.2013 року визнаний недійсним, чим позбавлено позивача доступу до колодязя та проходу до його земельної ділянки. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав посилаючись на позовну заяву та пояснив, що відмова відповідача укласти договір земельного сервітуту на земельну ділянку площею 0,0160 га. позбавляє його можливості доступу до колодязя та проходу до земельної ділянки.. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, важають позов безпідставним, заперечуючи його тим, що ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, який має потребу у використанні суміжньої (сусідньої) земельної ділянки для усунення тих недоліків його ділянки, що обумовлені її місцем розташування чи природнім станом. Позивач [PERSON] не є власником або землекористувачем суміжньої земельної ділянки і не може бути стороною договору про встановлення земельного сервітуту, вільний доступ до його земельної ділянки існує через наявність дороги, якою користуються інші землевласники та користувачі земельних ділянок. Представники відповідача просили відшкодувати їм затрати понесені ними у зв'язку з розглядом справи, а саме: 969 грн. 85 коп. транспортних витрат та 800 грн. витрат на правову допомогу. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 22.08.2008 року [PERSON] отримала державний акт серії ЯЕ №455455 на право власності на земельну ділянку площею 0,0699 га, яка розташована в [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Державний акт був виданий на підставі рішення 13 сесії 5 скликання Воловецької селищної ради від 07.05.2008 року. Згідно ч.1 ст.401 ЦК України, користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Як вбачається з ст.98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (ч.1 ст.100 ЗК України). Згідно ст.99 ЗК України, ст.404 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації лінії електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Судом також встановлено, що цільовим призначенням земельної ділянки площею 0,0699 га, яка належить позивачу [PERSON] та розташована в [ADDRESS] є будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, тобто встановлення земельного сервітуту на частину земельної ділянки площею 0,0160 га унеможливлює використання земельної ділянки власником за її цільовим призначенням. Крім цього, на даний час укладено договір купівлі-продажу квартири (будинку ), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], з іншою особою. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не є власником (володільцем) сусідньої чи іншої земельної ділянки щодо тої, на якій вимагає встановлення земельного сервітуту; встановлення земельного сервітуту для мети, вказаної позивачем фактично є найбільш обтяжливим для власника земельної ділянки. Роз'яснення щодо встановлення земельного сервітуту містяться і в п. 38 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", вирішуючи спори про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється стосовно певного об'єкта і не залежить від власників цих об'єктів, оскільки його дія зберігається в разі переходу права на земельну ділянку, що до якої його встановлено, до іншої особи (частина перша статті 401 ЦК, частина перша статті 101 ЗК), а в разі встановлення особистого сервітуту права закріплюються за певною особою і він припиняється внаслідок її смерті (частина друга статті 401, пункт 6 частини першої статті 406 ЦК). Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки в ефективному її використанні; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а сервітут, який встановлюється, є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки. При цьому відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК саме позивач має довести, що повноцінне використання своєї земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки; що задоволення потреб сервітуарія неможливо здійснити в інший спосіб; що відповідно до частини третьої статті 402 ЦК він не досяг з відповідачем домовленості про встановлення сервітуту та про його умови. За певних обставин для вирішення спірних питань може бути призначена відповідна експертиза. З огляду на викладене, підстави для встановлення на користь позивача земельного сервітуту відсутні. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Крім цього, суд вважає, що у відповідності до вимог ст. 84, ст. 85, ч.1 ст. 88 ЦПК України з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] необхідно стягнути понесені останньою витрати пов'язані з розглядм справи, а саме: 969 грн. 85 коп. транспортних витрат та 800 грн. витрат на правову допомогу надані представником [PERSON], які підтверджені відповідними квитанціями та довідкою долученими до матеріалів справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved