Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

30.08.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача та просив спростувати поширену відповідачем інформацію в листах від 14 та 23 вересня 2015 року недостовірну інформацію з приводу не допуску 11 вересня 2015 року позивачем працівників відповідача до домоволодіння за адресою: [ADDRESS], для відновлення електропостачання у спосіб направлення відповідачем додаткових листів до листів від 14.09.2015 року та 23.09.2015 року, де зазначити, що інформація вказана в листах є недостовірною в частині твердження про не допуск 11.09.2015 року позивачем працівників відповідача до домоволодіння по [ADDRESS] для відновлення електропостачання. В обґрунтування позову зазначив, що відповідач не повідомив позивача про дату відновлення електропостачання, а також що відповідач міг здійснити підключення електропостачання за його відсутності, проте в листах, адресованих до Центрального відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції зазначив, що позивач не допустив працівників товариства до об'єкту. В зв'язку з чим, просить спростувати поширену відповідачем недостовірну інформацію В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, подав у судовому засідання письмові заперечення. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до таких висновків. Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно ст. 275 ЦК України кожній фізичній особі надано право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 297, ч. 1-2 ст. 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність, честь та ділова репутація фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Крім того, згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.5 постанови від 27.02.2009 №1 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Згідно ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, учинення будь-яких інших протиправних дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до ділової репутації. Відповідно до п. 15 пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» до відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співіснування та принципів людської моралі. Згідно зі статтею 44 Закону «Про інформацію» учасники інформаційних відносин зобов'язані додержуватися принципів інформаційних відносин та поважати інформаційні права інших суб'єктів. Стаття 47 цього Закону передбачає відповідальність осіб винних у поширенні інформації, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію особи. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно п.п. 19,21 Постанови Пленуму ВС України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" ( 2657-12 ) оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно ст.ст.10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. ЦПК України у ст. 61 визначає підстави звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії, оскільки за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин. Положення цієї статті також спрямовані на запобігання ухваленню різних судових рішень щодо однієї й тієї самої обставини. Підставами звільнення від доказування в судовому процесі є обставини, які не належить доказувати серед яких безспірні (визнані) обставини, тобто ті, щодо яких у осіб, які беруть участь у справі, не виникає спору. Крім того, особам, які беруть участь у справі, не потрібно подавати докази на підтвердження обставин, які не оспорюються (безспірні обставини). Це можливо за умов, якщо проти того, щоб не доказувати безспірну обставину, не заперечують сторони та інші особи, які беруть участь у справі. В цьому разі йдеться про те, що не підлягають доказуванню обставини, які визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Такі обставини ще називають визнаними. Факт поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, які приймаються судом до уваги як належні та допустимі. Крім того, факт поширення інформації даного змісту та у вказаний спосіб не заперечується представником відповідача, зокрема направленням листів 14.09.2015 та 23.09.2015 року до Центральному відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції тобто даний факт є визнаним та не підлягає доказуванню. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична особа або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної і юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. З матеріалів наданих до справи вбачається, що відповідач у листах адресованих Центральному відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції від 14.09.2015 року № 28/5133 та від 23.09.2015 року № 28/5389 року зазначив, що [PERSON] не допустив працівників ПАТ «Чернігівобленерго» до об'єкта за адресою: [ADDRESS], м. Чернігів для відновлення електропостачання. Відповідно до вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. З цього випливає, що тягар доказування достовірності негативної інформації про позивача покладається на відповідача, а на позивача покладено лише обов'язок доказування факту поширення такої інформації відповідачем. Цей висновок узгоджується з приписом абзацу першого частини другої статті 302 ЦК України. Судом встановлено та позивачем доведено факт наявності інформації у вищевказаних листах щодо не допуску [PERSON] працівників ПАТ «Чернігівобленерго» до об'єкту (а.с. 13-15). У судовому засіданні представник позивача зазначив, що відповідачем, державним виконавцем не було повідомлено позивача про відновлення електропостачання 11.09.2015 року об 11.00, не з'являлись за адресою: [ADDRESS], .м Чернігів для відновлення електропостачання, а тому останній не здійснював перешкод допуску працівникам відповідача для відновлення електропостачання. Представник ПАТ «Чернігівобленерго» вказувала, що 11.09.2015 року ПАТ «Чернігівобленерго» було направлено бригаду для підключення електроустановок [PERSON] за адресою: [ADDRESS], м. Чернігів до електричних мереж, але [PERSON] не було вдома, тому працівники не могли здійснити підключення, про що складено Акт про не допуск та в подальшому направило листи від 14.09.2015 року та 23.09.2015 року до Центрального відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції про недопуск [PERSON], де мали на увазі недоступу до домоволодіння по [ADDRESS] з метою перевірки приладів обліку електропостачання. На підставі аналізу наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що інформація про позивача, що була зазначена у листах адресованих Центральному відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції від 14.09.2015 року № 28/5133 та від 23.09.2015 року № 28/5389 року «[PERSON] не допустив працівників Товариства до об'єкту», «[PERSON] 11.09.2015 року не допустив працівників Товариства до об'єкту м. Чернігів, [ADDRESS]» відповідно є недостовірною, оскільи [PERSON] не здійснював перешкод в доступі до об'єкту, оскільки актом від 11.09.2015 року зафіксовано відсутність його вдома. Вказана інформація є такою, що порочить гідність, честь позивача та зачіпає його інтереси, оскільки останній є стягувачем у виконавчому провадження по вионанню рішення суду за його позовом до Пат «Чернігівобленерго» про зобов'язання останнього відновити електропостачання [PERSON] за адресою: м. Чернігів, [ADDRESS]. На час розгляду справи рішення суду залишається не виконаним, виконавче провадження не завершене, а позивач залишається без електропостачання. Правдивість вказаної відповідачем інформації, останнім не доведено. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доведені, тому підлягають задоволенню. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму, задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнання недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Відповідно до частин шостої і сьомої статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Згідно із п. 25 Постанови Пленуму спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. У частині 4 ст. 277 ЦК України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до ч. 6 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Згідно з ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. З врахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про зобов'язання Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго» спростувати недостовірну інформацію викладену в листі Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго» від 14.09.2015 року № 28/5133 «[PERSON] не допустив працівників Товариства до об'єкту» та в листі від 23.09.2015 року № 28/5389 «[PERSON] 11.09.2015 року не допустив працівників Товариства до об'єкту м. Чернігів, [ADDRESS]», шляхом направлення листа до Центрального відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції із зазначенням, що інформація «[PERSON] не допустив працівників Товариства до об'єкту», «[PERSON] 11.09.2015 року не допустив працівників Товариства до об'єкту м. Чернігів, [ADDRESS]» є недостовірною. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, а тому з Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго» на користь [PERSON] слід стягнути 551 грн. 20 коп. судового збору.

Outcome: approved