Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

24.06.2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, який в подальшому було уточнено та згідно редакції від 23.11.2016 року просила ухвалити рішення, яким визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 6-509, видане 26.03.2016 року Третьою одеською держаною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON] на 1/6 частину житлового будинку по вул. Лінія 12, 6 ст.Люстдорфської дороги, буд.18 у м. Одесі; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 6-494, видане 26.03.2016 року Третьою одеською держаною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON] на 1/8 частину житлового будинку по вул.Лінія 12, 6 ст.Люстдорфської дороги, буд.18 у м. Одесі; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 6-504, видане 26.03.2016 року Третьою одеською держаною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON] на 1/6 частину житлового будинку по вул.Лінія 12, 6 ст.Люстдорфської дороги, буд.18 у м. Одесі; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 6-489, видане 26.03.2016 року Третьою одеською держаною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON] на 1/8 частину житлового будинку по вул.Лінія 12, 6 ст.Люстдорфської дороги, буд.18 у м. Одесі; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 6-499, видане 26.03.2016 року Третьою одеською держаною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON] на 1/8 частину житлового будинку по вул.Лінія 12, 6 ст.Люстдорфської дороги, буд.18 у м.Одесі. Визначити спосіб виконання рішення, встановивши, що воно є підставою для скасування записів про права власності №№13984480, 13983897, 13982692, 13982086, 13981259 вчинених у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі скасованих свідоцтв про право на спадщину. В обґрунтування свого позову посилається на те, що відповідачі отримали спірні свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке було на момент їх отримання знищено. Також зазначали, що підстави для видачі вказаних свідоцтв були відсутні. В ході розгляду справи відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення від 19.09.2014 року, реєстраційний номер 15911891 про державну реєстрацію права власності державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції в Одеській області [PERSON]; визнати недійсним свідоцтво про право власності, серія та номер 27026160 від 19.09.2014 року, видане [PERSON] державним реєстратором реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції в Одеській області [PERSON]; визнати недійсними договори купівлі-продажу, укладені 23.10.2014 року, зареєстровані в реєстрі № 2041,2048; визнати недійсним свідоцтво про право власності від 25.06.2015 року, видане реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області [PERSON]; встановити спосіб виконання рішення, вказавши що воно є підставою для скасування записів про право власності № 30595460 від 22.07.2016 року, № 30497759 від 18.07.2016 року, № 30597447 від 22.07.2016 року. Стягнути з відповідачів судові витрати. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23.02.2017 року вказані позови були обєднані в одне провадження. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представники третіх осіб [PERSON] [PERSON] та [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні не заперечували проти задоволення первісного позову, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити . Позивач за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду повідомлений належним чином, його представник [PERSON] брав участь у минулих судових засіданнях, в яких надавав пояснення, та просив у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний задовольнити в повному обсязі. Вказана обставина, а також те, що справа знаходиться в провадженні суду значний час (майже 1,5 роки!), що є не припустимим, дала право суду розглянути справу у відсутності представника позивача за зустрічним позовом. Інші сторони по справі у судове засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи сторін, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Оденського міського управління юстиції від 19.09.2014 року, Індексний номер 27026160 належав житловий будинок № 18 за адресою м. Одеса, вулиця Ліня 12, 6 ст. Люстдорфської дороги, загальною площею 93,4 кв.м., житловою 52,3 кв.м. Відповідно до ст. 317 ЦКУ, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. 23 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним № 2041 було посвідчено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON], від імені якого діяла [PERSON], продав, а [PERSON] купила ? частку житлового будинку під №18 по вулиці Лінія 12, 6 станції Люстдорфської дороги у місті Одесі, який в цілому складається з «А» - житлового будинку, «Б» - вбиральня, загальною площею 93, 4 кв.м., житловою 51,3 кв.м. Окрім того, 24 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним № 2048 було посвідчено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON], від імені якого діяла [PERSON], продав, а [PERSON] купила ? частку житлового будинку під № 18 по вулиці Лінія 12, 6 станції Люстдорфської дороги у місті Одесі, який в цілому складається з «А» - житлового будинку, «Б» - вбиральня, загальною площею 93, 4 кв.м., житловою 51,3 кв.м. Користуючись своїми правами власника майна, [PERSON] приватизувала земельну ділянку, в разультаті чого 25 червня 2015 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області їй було видано Свідоцтво про право власності, яке було зареєстровано в Державному реєстрі речових права на нерухоме майно за № 10179379. Після чого, [PERSON] знищила придбаний нею у [PERSON] житловий будинок, що в свою чергу підтверджується інформаційною довідкою КП «БТІ» ОМР від 08.06.2016 року № 473286.72, згідно якої вбачається, що поточною інвентаризацією від 06.07.2015 року встановлено, що на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок літ. «А», з прибудовами літ. «а», «а1», вбиральня літ. «В» - знесені, а також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно , Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 62149968 від 24.06.2016 року. Згодом, 15 грудня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, реєстр. № 2033, відповідно до умов якого [PERSON] передала у власність, а [PERSON] прийняла у власність земельну ділянку, що знаходиться за адресою: Одеська обл., місто Одеса, лінія 12, 6 ст. Люстдорфської дороги, 18, загальною площею 0,0486 га, в межах згідно з планом , утому числі за земельними угіддями, кектарів: капітальна 0,0123, тимчасова 0,001, прибудована територія 0,0362, кадастровий номер 5110136900:20:026:0021. Однак, як вбачається з матеріалів справи, 26 березня 2016 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] [PERSON] видано свідоцтва на 1/6 частину та на 1/8 частину житлового будинку по вул. Лінія 12, 6 ст.Люстдорфської дороги, буд.18 у м. Одесі, [PERSON] видано свідоцтва на 1/6 частину та на 1/8 частину зазначеного житлового будинку, [PERSON] видано свідоцтво на 1/8 частину зазначеного житлового будинку. З вищевказаних свідоцтв про право на спадщину вбачається, що їх було видано після смерті [PERSON] та [PERSON], які нібито прийняли, але не оформили свої права на спадщину. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За визначенням ст.177 ЦК України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. За правилом ст.179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. У відповідності зі ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Проаналізувавши у своїй сукупності наведені норми закону можна дійти висновку, що спадкуванню підлягає певний обсяг прав за відповідним об'єктом такого права, що визначений у ст.177 ЦК України. У цьому ж випадку свідоцтва про право на спадщину, за отриманням яких звернулись відповідачі, фактично були видані на нерухоме майно, якого у натурі не існує, що не відповідає приписам наведених положень з точки зору вимоги до існування об'єкта права у вигляді предмету матеріального світу. Згідно відповіді КП «БТІ» ОМР від 08 червня 2016 року №473286.72, поточною інвентаризацією від 06 липня 2015 року встановлено, що на земельній ділянці за адресою: м. Одеса, вул. Лінія 12, 6 ст.Люстдорфської дороги, 18 житловий будинок (який, доречі, належав особі, відмінній від спадкодавця) знесено. Таким чином, видача свідоцтв про право на спадщину у вигляді нерухомого майна (в нашому випадку - житлового будинку), якого на момент отримання спірних свідоцтв вже не існувало, не відповідає вимогам закону. Згідно ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як зазначено у п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо З оскаржуваних свідоцтв вбачається, що у якості правовстановчого документу при їх видачі нотаріус посилається на договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності, укладений 25.07.1957 року між [PERSON] Онуфрієвичем та ЖКВ виконкому Когановицької Райради. Згідно відповіді КП «БТІ» ОМР від 21.09.2015 року №461917.67, наданої на запит нотаріуса, вбачається, що право власності на житловий будинок по вул. Лінія 12, 6 ст.Люстдорфської дороги, буд.18 у м. Одесі, зареєстровано за [PERSON] Онуфрієвичем - 06 лютого 1979 року, натомість як вбачається зі свідоцтва про смерть [PERSON] І-ЖД № 438075 він помер 16 лютого 1975 року. Наведене дає підстави стверджувати, що право власності не було належним чином зареєстрованим і за [PERSON] Онуфрієвичем, оскільки мертва людина не може набувати право власності після смерті внаслідок відсутності суб'єкту такого права. У відповідності з п. 4.12. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій) свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При цьому, у відповідності з п. 4.15. Порядку вчинення нотаріальних дій, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Таким чином, оскільки спадкову справу заведено щодо майна померлого [PERSON], то свідоцтво про право на спадщину мало бути видане виключно на підставі документів, що посвідчують право власності спадкодавця, тобто [PERSON] Разом з тим, свідоцтва про право на спадщину були видані на підставі правовстановлюючого документу на ім'я [PERSON] Онуфрієвича. Також суд звертає увагу на те, що сам договір, на підставі якого видані свідоцтва, не може вважатися документом, що посвідчує право власності спадкодавця на таке майно, з огляду на наступне. Згідно п.9 зазначеного договору, по завершенню будівництва, збудовані на земельній ділянці будівлі вступають в експлуатацію та стають приватною власністю забудовника тільки після визнання приймальною комісією місцевої ради готовності зведених будівель, оформленого актом комісії. Отже, наведений договір може вважатися правовстановлюючим документом тільки у поєднанні з відповідним актом погодження приймальною комісією та введення будинку на підставі цього акту у експлуатацію. Втім, зазначених документів нотаріусом витребувано не було, спадкова справа їх не містить, що свідчить про порушення нотаріусом Порядку вчинення нотаріальних дій. Сам по собі договір від 25.07.1957 року не може вважатися правовстановчим ще й тому, що, окрім іншого, він не містить чітких характеристик нерухомого майна, на яке видано свідоцтво про право на спадщину. Більше того, за договором [PERSON] мав побудувати будинок житловою площею 39,0 кв.м., а свідоцтва видані на будинок, житловою площею 52,3 кв.м., що додатково свідчить, що договір від 25.07.1957 року не стосується майна, на яке видані свідоцтва, та, відповідно, не є документом, що посвідчує право власності спадкодавця на таке майно. Таким чином, відсутність правовстановлюючого документу [PERSON], відсутність належного правовстановлюючого документа, який би відповідав приписам закону, на ім'я [PERSON] Онуфрієвича, свідчить про те, що нотаріус не мав права видавати оспорювані свідоцтва про право на спадщину та мав роз'яснити можливість вирішення цього питання у судовому порядку, відповідно до п. 4.18. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій. Наведене повністю узгоджується із правовою позицією, викладеною у пункті 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", згідно із якою належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. При цьому, Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, що діяла на момент смерті [PERSON], передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції). Таким чином, матеріали справи не містять жодних доказів щодо того, що на момент смерті (16.02.1975 рік) [PERSON] належав на праві власності житловий будинок по вул. Лінія 12, 6 ст.Люстдорфської дороги, буд.18 у м. Одесі, а, отже вказане майно не входило до спадкової маси померлого та не могло бути прийнятим його спадкоємцями. Також суд звертає увагу на те, що матеріали справи містять документи, які спростовують факт прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON] У відповідності до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на момент смерті [PERSON] визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Втім, як вбачається з довідки № 567 від 02 вересня 2015 року, виданої ОСОН «Тульський» [PERSON] зареєстрований за адресою спірного майна з 22 жовтня 1975 року, тобто вже після смерті [PERSON], а [PERSON] взагалі не зареєстрована за адресою вказаного будинку. При цьому, в матеріалах справи також наявна довідка № 545 від 02 вересня 2015 року, видана ОСОН «Тульський» за зверненням правоохоронних органів, згідно із якою [PERSON] зареєстрований за адресою спірного майна з 05 лютого 1981 року, а [PERSON] взагалі не зареєстрована за адресою вказаного будинку. Таким чином, слід дійти висновку, що ані [PERSON], ані [PERSON] не прийняли належним чином спадщину після [PERSON] Онуфрієвича, що додатково свідчить про незаконність виданих свідоцтв про право на спадщину. Про неможливість прийняття [PERSON] та [PERSON] спадщини свідчить також і та обставина, що на момент смерті [PERSON] Онуфрієвича об'єкту спадщини не існувало, як це вбачається з відповіді КП «БТІ» ОМР від 21.09.2015 року №461917.67. Жоден з матеріалів спадкової справи не свідчить, що станом на 16 лютого 1975 року [PERSON] Онуфрієвичу належало майно, яке б [PERSON] та [PERSON] могли прийняти. Також згідно довідки № 545 від 02 вересня 2015 року, виданої ОСОН «Тульський», [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою будинку з 06 жовтня 2012 року та з 18 червня 1998 року - відповідно, що також свідчить про не прийняття спадщини після смерті [PERSON], і, як наслідок, безпідставність видачі свідоцтв про право на спадщину. Прийняття [PERSON] та [PERSON] спадщини після смерті тітки [PERSON] також не відбулося, оскільки племінники та тітка взагалі не проживали за адресою розташування спадкового майна. Крім того, слід зазначити, що у технічному паспорті, що міститься на аркуші справи 151 тому 2, який відображає стан спірного будинку на 14.12.1977 ріку, його площа складає 82,1 кв.м., однак, як стверджував представник [PERSON] у судовому засіданні, саме її довірителем будинок був добудований та реконструйований та на момент отримання останнім правовстановчих документів складав вже 93, 4 кв.м., що підтверджується технічним паспортом (т.1, а.с. 85-89). Суд, вивчивши матеріали справи, доходить до висновку про те, що в справі міститься достатньо доказів для ухвалення рішення про задоволення первісного про визнання свідоцтв недійсними в повному обсязі. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] суд зазначає наступне. В якості обґрунтування позову [PERSON] посилається на ч. 5 ст. 1268 ЦК України (2003 року), згідно з якою незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Разом з тим, як зазначено у ч.5 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої Цивільного кодексу України (щодо спадкування) застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української PCP 1963 року. Як вбачається з матеріалів справи, спадщину після смерті [PERSON] було прийнято [PERSON], про що свідчить її заява про прийняття спадщини №494 від 16.06.1994 року до Третьої одеської державної нотаріальної контори. Окрім цього, як стверджує сам позивач, вказану спадщину було прийнято усіма відповідачами, оскільки вони проживали разом із спадкодавцем. Таким чином, посилання позивача на положення ст.1268 ЦК України (2003 р.) є необґрунтованим, та таким, що не заслуговує на увагу суду, оскільки в даному випадку мають бути застосовані положення ЦК Української PCP 1963 року. Саме таких правових висновків дійшов і Верховний Суд України у постанові від 18 грудня 2013 року по справі №6-138 цс1З, які у відповідності до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для врахування судом під час розгляду цієї справи У відповідності до ст.548 ЦК Української PCP 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Таким чином, на відміну від діючого кодексу, за нормами кодексу 1963 року спадщина належить спадкоємцеві з моменту її відкриття тільки в разі належного її прийняття. Отже, враховуючи, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] не прийняли спадщину після ані після [PERSON], ані після [PERSON], вказана спадщина їм не належить, а видані свідоцтва про право на спадщину є незаконними, оскільки грубо порушують вимоги законодавства Слід зазначити, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] зазначають про спільне проживання за адресою [INFO], 6 станції Люстдорфської дороги, буд. 18 Разом з тим, по перше, це суперечить відомостям, викладеним у довідці №567, а по друге, це підтверджується і самою заявою [PERSON] про прийняття спадщини після смерті її брата у якій вона зазначила, що інших спадкоємців немає. Не підлягає задоволенню вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 19.09.2014 року на ім 'я [PERSON] оскільки позивач за зустрічним позовом посилається на ту обставину, що під час видачі свідоцтва начебто порушено Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою KM № 703 від 22 червня 2011 року. Так, за твердженнями позивача, [PERSON] порушено вимоги п.10, 27, 44 порядку, а саме: що ним не надані необхідні документи реєстратору. Втім, в разі якщо би відповідач дійсно не надав усі необхідні документи, то реєстратор мала би відмовити у вчиненні відповідної дії. Самий факт вчинення реєстраційних дій свідчить про наявність відповідних підстав для реєстрації нерухомого майна за [PERSON], допоки протилежне не буде доведено відповідачем. Однак, на підтвердження відсутності необхідних документів позивач за зустрічним позовом не надає жодного доказу та не наводить жодного доводу на підтвердження вказаної обставини. Більш того, як вбачається з тексту зустрічного позову, позовні вимоги про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, укладених між [PERSON] та [PERSON] обґрунтовані тим, що [PERSON] не мав права відчужувати неналежне йому нерухоме майно. Вважаючи, що дійсними титульними власниками спірного майна є саме [PERSON], [PERSON], [PERSON], позивачем за зустрічним позовом заявлено вимоги про визнання відповідних правочинів недійсними. Разом з тим, [PERSON], [PERSON] у відповідності до положень ЦК України є добросовісними набувачами, право власності яких захищається Конституцією України та іншими законами. Так, відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до правової позиції, сформульованої Пленумом Верховного Суду України у постанові від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Зазначене повною мірою узгоджується із правовою позицією, викладеною у п.21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно із якою у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Саме такої позиції дотримується і Верховний Суд України у чисельних рішеннях за подібними правовідносинами, зокрема у постановах від 07.12.2016 року № 756/14448/14-ц та від 18 січня 2017 року 640/10207/15-ц У вказаних постановах ВСУ дійшов висновків, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Разом реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 цього Кодексу) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимогу про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину. за правилами реституції можна пред'явити тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину і відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, на право витребувати в набувача це майно. За таких самих підстав не підлягає задоволенню і вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 25.06.2015 року на ім'я [PERSON]М Частиною першою\~статті 11 Цивільного процесуального кодексу України\~встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до\~ст. 1 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.\~\~\~\~ Згідно зі\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2\~ст. 3 ЦПК України\~зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема,\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача Реалізуючи передбачене\~ст. 64 Конституції України\~право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.\~\~ З матеріалів справи не вбачається порушення прав чи інтересів позивача за зустрічним позовом. Відповідно до вимог\~\~ст. 214 ЦПК України\~\~під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені зустрічні позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вищевикладеного та згідно зі ст.ст. 177, 179, 181, 1301 ЦК України, відповідно до ст.ст.3,109,118,119, 217 ЦПК України,

Outcome: approved