Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-14 00:00:00

[INFO] помер чоловік позивача [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS]. Позивач спадщину у встановленому законом порядку прийняла, шляхом подачі заяви до приватного нотаріуса Золотоніського міського нотаріального округу Співак М.А. Однак оформити право власності на спадкове майно через нотаріальну контру позивач немає можливості, оскільки за життя спадкодавець [PERSON] не зареєстрував у встановленому законом порядку право власності на незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, а оскільки первинна державна реєстрація права власності не була проведена взагалі, позивач позбавлена можливості оформити спадщину в позасудовому порядку, а тому вона звернулася до суду за захистом своїх спадкових прав. Позивач та її представник за довіреністю [PERSON] у судове засідання не з'явилися, однак від представника позивача до суду надійшла заява, згідно з якою останній просив розгляд справи проводити за його відсутності та відсутності позивача, на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, направивши до суду заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності осіб, що беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Згідно із свідоцтвом про одруження (серії [NUMBER] від 26.08.1972 року) позивач по справі та померлий [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.08.1972 року. Як вбачається із свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] від 30.08.1973 року) [PERSON] помер [INFO], про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за №240. Згідно із ст.58 Конституції України - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Судом встановлено, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася в 1993 році, а тому до таких відносин необхідно застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Так згідно ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців із дня відкриття спадщини вчинив одну з дій, передбачених цією статтею: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном чи подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. При цьому суд звертає увагу, що відповідно до ст., ст. 548, 549 ЦК УРСР фактичне прийняття протягом зазначеного строку частини спадкового майна свідчить про прийняття спадщини в цілому. Відповідно до довідки №430 від 10.04.2017 року, виданої Золотоніською міською радою, [PERSON] на день смерті свого чоловіка була зареєстрована разом із ним за адресою [ADDRESS]. Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Як вбачається з копії спадкової справи №13/2017, заведеної після смерті [PERSON], позивач по справі є єдиним спадкоємцем, яка у встановленому порядку звернулася до нотаріуса про прийняття спадщини. Прийняття спадщини позивачем по справі стверджується також витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №47386906 від 10.04.2017 року. Згідно із ст. 548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За вказаних обставин судом вбачається, що позивач належним чином прийняла спадщину у встановленому законом порядку, а отже набула всіх відповідних спадкових прав встановлених чинним законодавством. Інших спадкоємців за законом, які б прийняли спадщину немає, а тому у випадку неприйняття позивачем спадщини, спадкове майно перейшло би у власність територіальної громади. Як вбачається із постанови приватного нотаріусу Золотоніського міського нотаріального округу Черкаської області Співак М.А. від 13.06.2017 року №146/01-16, позивачу по справі відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS], оскільки відсутня державна реєстрація права власності на цей будинок та відсутні відповідні документи, що посвідчують право власності спадкодавця на вказане нерухоме майно. Суд вважає доведеним належність померлому [PERSON] спадкового майна у вигляді незавершеного будівництвом житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS], що стверджується доказами, які додані до матеріалів справи, а саме рішенням №37 від 10.05.1961 року Золотоніської міської ради про виділення земельної ділянки під будівництво, актом вказівки меж земельної ділянки [PERSON] від 20.05.1961 року, генпланом дільниці землі виданий [PERSON] на підставі рішення виконкому №37 від 10.05.1961 року, дозволом на проведення робіт від 20.05.1964 р., наданого [PERSON] на будівництво житлового будинку з надвірними будівлями, договором №321 про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 20.05.1961 року. Суд також бере до уваги, що сам будинок був побудований в 1984 році, що також стверджується копією технічного паспорту, який додано до матеріалів справи. Таким чином судом встановлено та підтверджено відповідними доказами, що [PERSON] збудував відповідний житловий будинок за погодженням із відповідними органами державної влади та місцевого самоврядування дотримуючись норм визначених чинним законодавством, яке діяло на той час. Так суд враховує, що згідно з нормами ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним. Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-1328цс15. У даному випадку, із матеріалів вказаної справи вбачається, що будівництво було здійснено на земельній ділянці, яка була спеціально виділена для такого будівництва у порядку встановленому чинним законодавством, яке діяло на час такого будівництва, а саме будівництво здійснювалось за дозволом органу місцевого самоврядування відповідно до затвердженого проекту будівництва. А тому матеріали справи підтверджують законність і правомірність здійснення вказаного будівництва спадкодавцем, а отже і належність йому відповідного права на таке майно. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо будівництво здійснювалось згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини. У своєму листі за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», ВССУ зазначає, що «Якщо будівництво відбулося на відведеній для цього земельній ділянці на законних підставах, але після закінчення будівництва житловий будинок не було здано в експлуатацію, до спадкоємців переходить право забудовників на оформлення зазначеного жилого будинку та господарських будівель і споруд у встановленому законом порядку, а сам житловий будинок слід вважати до здачі його в експлуатацію незавершеним будівництвом». У листі Міністерства юстиції України від 21.02.2005 року № 19-32/319 «Щодо порядку оформлення документів у разі смерті власника нерухомого майна» визначено, що якщо на нерухоме майно не було оформлено право власності, то таке право в разі відсутності правовстановлюючих документів, вирішується в судовому порядку. За таких обставин суд приходить до обґрунтованого висновку, що [PERSON] за життя належав на праві власності відповідний будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS]. Дана позиція суду відповідає нормам статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод де кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи той факт, що позивач є спадкоємцем за законом, незавершений житловий будинок побудований на підставі належних дозвільних документів, та той факт, що спірний житловий будинок не введено в експлуатацію за життя спадкодавця і позивач має намір завершити будівництво спірного будинку, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню. На підставі зазначеного та

Outcome: approved