Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-16 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території в порядку ст. 257-1 ЦПК України. Свою заяву обґрунтовує тим, що [INFO] року у м. Донецьк померла його мати - [PERSON]. У зв'язку з тим, що м. Донецьк є окупованою територією, де органи законної влади не діють, отримати свідоцтво про смерть не являється можливим. Зазначає, що на підтвердження факту смерті він отримав документи, видані незаконною владою, оскільки будь-які інші документи на території м. Донецьк не видаються. Отримане на тимчасово окупованій території свідоцтво про смерть не створює правових наслідків, що є перешкодою для оформлення спадкових прав. При цьому, факт смерті [PERSON] підтверджується довідкою про причину смерті № 506 від 22.09.2016 р., довідкою для отримання допомоги на захоронення від 22.09.2016 року, виданими установами, що незаконно утворені на непідконтрольній державній владі України території. У зв'язку з чим, просить встановити, що [PERSON], [INFO], уродженка с. Каминіно Обоянського району Курської області Російської Федерації, померла [INFO] року в м. Донецьк. Представник заявника в судовому засіданні заяву підтримала з підстав, у ній викладених та просила її задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце слухання справи був повідомлений судом належним чином. Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території. З матеріалів справи встановлено, що матір заявника - [PERSON] проживала в м. Донецьк на тимчасово окупованій території України та померла [INFO] року у віці 54 роки. Факт родинних відносин заявника та [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER], з якого вбачається, що заявник народився [INFO] року в м. Донецьк і його матір значиться [PERSON] (а.с.5). Згідно довідки про причину смерті № 506 від 22.09.2016 р. та довідки для отримання допомоги на поховання від 22.09.2016 року, [PERSON], [INFO], померла [INFO] року за адресою: м. Донецьк, Петрівський район. Причина смерті: хронічна печінкова недостатність, цироз печінки (а.с 7). Місто Донецьк станом на час розгляду даної справи знаходиться на тимчасово окупованій території України і у відповідності до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Вказана обставина позбавляє заявника можливості зареєструвати факт смерті матері у встановленому законом порядку. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У відповідності до ст. 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Як слідує з постанови Верховної ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року N 254-VIII визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до постанови Верховної ради України від 17 березня 2015 року N 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» м. Донецьк наразі знаходиться на тимчасово окупованій території України. Як слідує з матеріалів справи, заявник звернувся до Луцького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області з заявою про реєстрацію смерті своєї матері і до вказаної заяви було додане свідоцтво про смерть так званого незаконно утвореного «органу реєстрації актів цивільного стану» м. Донецьк, однак Луцьким міським відділом ДРАЦС надано відмову у реєстрації факту смерті, оскільки свідоцтво про смерть не відповідає формі, яке затверджено Міністерством охорони здоров'я України (а.с. 8). Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи Європейського суду з прав людини в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Таким чином, дослідивши матеріали справи, зокрема, довідку про причину смерті від 22.09.2016 року, видану лікувальним закладом (а.с. 7), враховуючи інші докази у справі, суд дійшов приходить до висновку, що факт смерті [PERSON], [INFO], в м. Донецьк [INFO] року доведено, а тому є правові підстави для задоволення заяви і для встановлення факту смерті. При цьому, задоволення заяви має для заявника юридичне значення, оскільки необхідне для реєстрації смерті [PERSON] в органах РАЦС відповідно до законодавства України з метою подальшого оформлення спадкових прав. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Отже, вказане рішення у даній справі підлягає до негайного виконання.

Outcome: approved