Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-22 00:00:00

23.01.2019 заявник звернувся до суду із заявою, поданою в порядку окремого провадження, просить встановити факт народження громадянкою України [PERSON], [INFO], дитини жіночої статі [PERSON], [INFO], у м.Севастополі. Зазначити в актовому записі про народження дитини [PERSON], [INFO], матірю громадянку України [PERSON], [INFO], батьком громадянина України [PERSON], [INFO]. В заяві зазначає, що 21.06.2010 виконкомом Фороської селищної ради м.Ялта АРК зареєстровано його шлюб із [PERSON], [INFO]. Від шлюбу подружжя народилась донька [PERSON], [INFO], місце народження дитини м.Севастопіль. 25.12.2018 подружжям отримано свідоцтво у відділі запису актів громадянського стану Ленінського району м.Севастополь управління РАЦС, актовий запис №110189920000401321000. Факт народження дитини підтверджується також медичним свідоцтвом про народження серії 67 №175822 від 18.01.2019, виданим пологовим будинком №2 м. Севастополь. Заінтересованою особою у цій справі відмовлено у державній реєстрації народження дитини, оскільки медичне свідоцтво про народження за формою не відповідає вимогам чинного законодавства України, видано у населеному пункті, на території якого органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, тому вважається недійсним. Оскільки за відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження, тому заявник звернувся до суду із відповідною заявою, просить задовольнити її. Ухвалою судді від 23.01.2019 відкрито провадження у справі, призначено відкрите судове засідання в порядку окремого провадження, за участі заявника, із повідомленням заінтересованої особи. В судовому засіданні 23.01.2019 сторони присутні не були, повідомлені про розгляд справи належним чином. Заяв по суті справи після відкриття провадження від сторін не надходило. За змістом заяви [PERSON] просить розглядати її без його участі. Від представника заінтересованої особи 23.01.2019 надійшла заява, за змістом якої Запорізький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області заперечень по справі не має, просить розглянути справу на відсутність представника. Внаслідок неявки в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши заяву, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку про те, що вона підлягає задоволенню у звязку із такими встановленими обставинами справи та відповідними їм правовідносинами. Задовольняючи заяву, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Відповідно до ч.7 ст. 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Як врегульовано п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Ч. 1 ст. 315 ЦПК України визначено перелік фактів, які можуть бути встановлені судом. Так, відповідно до п.7 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Як передбачено ч.ч.1, 2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Справи про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. За нормою ч.1 ст.3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» N 1207-VII від 15.04.2014 для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається, зокрема, сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Крім того, за змістом ч.ч.2-3 ст. 9 вказаного нормативного акту, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч.2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно з ч.ч.3, 4 ст. 49 ЦК України державній реєстрації підлягає, зокрема, народження фізичної особи та її походження. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження підлягає обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 144 СК України батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. Як врегульовано п.5 ч.4 ст. 13 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» N 2398-VI від 01.07.2010, за відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], з 21.06.2010 перебувають у шлюбі, зареєстрованому Виконкомом Фороської селищної ради м.Ялти АР Крим, про що зроблено актовий запис № 02 від 21.06.2010 (копія свідоцтва серії 1-АП №091475). 11.12.2018 о 07-55 годині у м. Севастополі [PERSON] народила дівчинку, про що пологовим будинком №2 м. Севастополь видано медичне свідоцтво про народження серії 67 №175822 від 18.01.2019, копія якого міститься в матеріалах справи. Факт народження дитини [PERSON] також зафіксований у свідоцтві про народження серії І-КМ №565533, виданому на території тимчасово окупованої території України 25.12.2018 у м.Севастополі. Як встановлено судом, у [PERSON] відсутнє медичне свідоцтво про народження дитини, яке передбачено п.п. "а" п. 2 глави 1 розділу III І Наказу МЮУ «Про затвердження Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні» №52/5 від 18.10.2000, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.10.2000 за №719/4940, що унеможливлює проведення державної реєстрації народження дитини без відповідного рішення суду. Про відмову у проведенні державної реєстрації народження дитини свідчить відповідь заінтересованої особи на заяву [PERSON] від 22.01.2019. Оцінюючи вказані медичні документи (копія медичного свідоцтва про народження), суд виходить з того, що народження особи є юридичним фактом, що має наслідком виникнення та зміну багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації прав заявницею. Відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 р. «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]». Враховуючи викладену практику Європейського суду з прав людини, суд вважає за можливе застосувати названі «намібійські винятки» в контексті оцінки документів про народження особи, виданих установою, що знаходиться на окупованій території, як доказів, оскільки суд виходить з того, що можливості збору доказів народження дитини на тимчасово окупованій території можуть бути істотно обмеженими. Згідно з ч.1 ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини. Суд дійшов висновку про те, що обставини, повідомлені заявником, знайшли своє належне підтвердження під час судового розгляду справи, наявні підстави для задоволення заяви, а саме - встановлення факту народження 11.12.2018 дитини жіночої статі [PERSON] від матері [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], громадянки України, та батька [PERSON], [INFO], уродженця [INFO] АР Крим, громадянина України. Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Як передбачено ч.5 ст. 317 ЦПК України копію судового рішення необхідно невідкладно надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження особи. Відповідно до ч.7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved