Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

22.06.2021 року позивач [PERSON] звернулася в Корабельний районний суд м. Миколаєва з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила суд поділити майно, набуте нею за час шлюбу з [PERSON] , виділивши їй 1/2 частку житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , а також визнати право власності на вказаний житловий будинок в рівних частинах по 1/2 частині за кожним із них. В обґрунтування позову зазначила, що 27.06.2007 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON] . За час шлюбу, 08.04.2011 р., вона з відповідачем придбала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] та який належить їм на праві спільної сумісної власності. Наразі вона проживає у вказаному будинку, проте проживання з чоловіком стає нестерпним і останній хоче аби вона виїхала з даного житлового будинку. Крім того, їй стало відомо про те, що відповідач має намір продати їхній спільний будинок. Зазначила, що також звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Оскільки спірне майно було набуте ними у шлюбі, вважала, що будинок підлягає поділу і за кожним з них повинно бути визнано право власності на 1/2 частку вказаного будинку. У зв`язку з тим, що досягнути згоди з відповідачем щодо поділу спільного будинку неможливо, позивач змушена була звернутися в суд з вказаним позовом. Ухвалою судді від 24.06.2021 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження. В судове засідання сторони не з`явились, були повідомлені про час та місце розгляду справи у порядку, встановленому ст.ст. 128, 130 ЦПК України. Позивач надала до суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. За результатами вивчення доводів позову, дослідження матеріалів справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. 27.06.2007 р. Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції був зареєстрований шлюбу між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , актовий запис № 355. 08.04.2011 року відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В. за реєстровим № 342, придбав у власність житловий будинок з надвірними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 1.4., абз. 5 названого договору купівлі-продажу житлового будинку визначено, що купівля зазначеного житлового будинку з надвірними господарськими та побутовими будівлями і спорудами за цим договором вчиняється за письмовою згодою дружини покупця - [PERSON] , [INFO] , громадянка України, (ідентифікаційний номер - [NUMBER] ), яка проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В., 08 квітня 2011 року за реєстром № 341, що призначена для зберігання у справах нотаріуса. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 3 ст. 368 ЦК України також передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Частиною 2 ст. 370 ЦК України передбачено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя" даються роз`яснення, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до п. 24 зазначеної постанови пленуму, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Згідно з п. 25 вказаної постанови пленуму, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Пункт 30 постанови пленуму передбачає, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Таким чином, беручи до уваги визнання відповідачем позовних вимог, а також те, що невизначеність частки позивача у праві спільної сумісної власності на житловий будинок створює [PERSON] перешкоди в реалізації своїх прав щодо володіння та користування майном, суд вважає за необхідне визначити частки майна у спільно набутому сторонами житловому будинку [ADDRESS] рівними та такими,що становлять по 1/2 частині за кожним. Крім того, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. Згідно з приписами ч. 1 ст. 142 ЦПК України, які узгоджуються з вимогами ч. З ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved