Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

25.04.2016 року позивач звернулася до суду з позовом та просила визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] з матір'ю [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 27.06.2009 року по 27.01.2015 року, хоча фактично подружні відносини між сторонами припинилися з квітня 2012 року, коли [PERSON] виїхав працювати до Чехії на тривалий час. Від спільного проживання сторони мають малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. Позивач посилається, що вона з донькою проживає в [ADDRESS]. Зазначає, що ніколи не чинила перешкод відповідачу та його родичам у спілкуванні з донькою [PERSON] та коли [PERSON] приїздив в Україну, позивач за першим проханням відповідача відпускала доньку до нього в родину для спілкування. Разом з цим посилається, що, восени 2015 року, після повернення від батька [PERSON] та його батьків, донька почала поводитись не так як завжди: зачинялась в кімнаті і відмовлялась спілкуватись з матір'ю, часто в дитини спостерігалась агресія, хоча така поведінка в дитини до того ніколи не спостерігалась та після огляду у психологів у дитини було встановлено наявність невротичного стану, який щоразу поновлювався після зустрічі дитини з батьком. Позивач також зазначила, що в розмові з дитиною остання повідомила, що батько, бабуся та дідусь заберуть її проживати до себе. Крім того, посилається, що з грудня 2015 року відповідач розпочав проти позивача кампанію, з залученням відповідних державних органів, з метою зобразити її як матір, яка психологічно тисне на дитину, неналежно виконує материнські обов'язки та перешкоджає батькові у спілкуванні з донькою, тобто веде підготовку до відібрання у неї доньки. Таким чином, позивач зазначає, що з грудня 2015 року між нею та відповідачем існує спір про місце проживання їхньої малолітньої доньки [PERSON]. Враховуючи вищевикладене, позивач просила позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили суд його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на його безпідставність, оскільки [PERSON] ніколи не заперечував проти того, щоб неповнолітня дочка проживала разом з матір'ю. Крім того зазначив, що оскільки спору щодо місця проживання малолітньої [PERSON] між сторонами не існувало і не існує на даний час, враховуючи, що [PERSON] не заперечує відносно того, щоб дитина проживала з позивачем, вважає, що у позивача відсутні правові підстави для звернення до суду з вказаним позовом, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа - Органи опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні позов підтримала та просила суд його задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства". Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення питання щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON], батьками якої є: [PERSON] та [PERSON] (а.с.4). Судом також встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.01.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.5-6). Згідно п. 14 Постанови пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Вбачається, що в мотивувальній частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27.01.2015 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] зазначено, що дитина після розірвання шлюбу буде проживати з позивачем, тобто [PERSON] Разом з тим, судом не вирішувалося питання щодо місця проживання дитини з одним із батьків та відповідно рішення з даного питання не ухвалено в рамках розгляду справи про розірвання шлюбу. Встановлено, що малолітня [PERSON], зокрема, після розірвання шлюбу сторін проживає разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). З довідки-характеристики від 19.01.2015 року, виданої відносно гр. [PERSON] вбачається, що вона з червня 2006 року працює на посаді лікаря-стоматолога ЛХВ№1 Стоматологічної поліклініки Дніпровського району м. Києва за адресою пр-т. Алішера Навої, 1. За час праці проявила себе як кваліфікований грамотний відповідальний працівник, що цікавиться інноваціями в сфері стоматології та постійно прагне до самовдосконалення. Наразі в період з 8.01 по 8.02.2016 відвідує передатестаційну підготовку для отримання 1 лікарської категорії. За характером [PERSON] спокійна та врівноважена, в колективі та серед пацієнтів користується авторитетом та повагою. На лікарняних майже не буває. Жодних дисциплінарних порушень за період праці не було (а.с.8). З матеріалів справи вбачається, що позивач характеризується позитивно, є хорошою та турботливою матір'ю, яка приймає активну участь у вихованні та утриманні дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Суд звертає увагу також на те, що в Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (принцип 6) проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст. 1). Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Частиною 2 ст. 161 СК України визначено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до Конвенції ООН про права дитини діти мають право на належне спілкування та допомогу. Дані гарантії закріплені і в інших нормативних документах щодо охорони дитинства. Так, відповідно до ч. 4 ст. 150 СК України батьки повинні поважати дитину; ст. 155 цього ж Кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З викладеного випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них. Як роз'яснено ст. 161 СК України, суд при вирішенні спору про місце проживання дитини має враховувати те, хто із батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, можливість створення належних умов до виховання дитини. Згідно Висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 13.06.2016 року вбачається, що орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації підтримує позовну заяву громадянки [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання [PERSON], [INFO], з нею, та вважає, що місце проживання дитини повинно бути з матір'ю громадянкою [PERSON]. Виходячи з вимог чинного законодавства та обставин справи, суд вважає, що дитина має більш тісний психологічний зв'язок саме з матір'ю. Доказів того, що дитина має бути розлучена з матір'ю, відповідачем не надано та матеріалами справи не встановлено. З огляду на викладене та оцінюючи матеріали справи, приймаючи до уваги вік дитини, суд приходить до висновку, що проживання малолітньої [PERSON], [INFO] саме з матір'ю, відповідає інтересам дитини та забезпечить її права на належне утримання, виховання, лікування, розвиток, оздоровлення та безпеку. За таких обставин, суд вважає, доцільним визначити місце проживання дитини разом з матір'ю, тобто позивачем по справі. Суд не приймає до уваги посилання відповідача щодо відсутність між сторонами спору про місце проживання дитини, як підставу для відмови в задоволенні позову, оскільки визнання відповідачем місця проживання дочки разом з матір'ю та відсутність заперечень останнього з цього приводу, не може бути безумовною підставою для відмови в задоволенні позову. Звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини на підставі рішення суду є правом одного із батьків, що визначено вимогами чинним законодавством і не вимагає безумовної наявності порушення прав з боку відповідача, зокрема, у випадку відібрання дитини та зміни місця попереднього проживання, чи заперечень одного із батька щодо проживання дитини з одним із батьків. Аналізуючи матеріали справи та правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачем, приймаючи до уваги наявний між сторонами конфлікт стосунків щодо визначення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, суд вважає, що звернення позивача до суду з даним позовом відповідає обраному способу захисту свого порушеного, невизнаного або оспорюваного праву чи інтересу. При цьому тлумачення поняття «інтерес» або «охоронюваний законом інтерес» суд враховує рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу від 18.07.1963 р, яке є обов'язковим до виконання на всій території України. Зокрема, відповідно до Рішення КСУ «поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в законах України треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та (або) нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам». Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved