Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

[PERSON] 20.05.2019 року звернулася до суду з даним позовом до відповідача та просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Вона є власником житлового будинку з допоміжними господарчими побудовами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу від 25.11.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори. На даний час в належному їй будинку зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] , хоча фактично з 2013 року та по теперішній час в зазначеному будинку він не проживає. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, пояснила, що [PERSON] є її колишнім чоловіком. З 2013 року він не мешкає в будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить їй на праві власності. З вказаного будинку він виїхав добровільно, вивіз свої речі, перешкоди у користуванні житловим приміщенням йому не чинились. Представник позивача в судовому засіданні підтримувала заявлені позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним в позові. Просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився і не повідомив суд про причини неявки, заяви про розгляд справи без його участі чи відзиву на позов не надав. Згідно з п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суд іншої адреси. Так, судом направлялись судові повістки за адресою місця проживання [PERSON] , що зареєстрований у встановленому порядку (а.с.13) та, який не повідомив суд іншої адреси. Крім того виклик відповідача до суду був здійснений й через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.14, 21). За вказаних обставин, відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши письмові докази, допитавши свідків, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21219918 від 10.12.2008 року (а.с.5), позивач [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону N475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку встановлених законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Такий захист прав може бути здійснено способами передбаченими ст.16 ЦК України. Згідно із свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.7), шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 10.10.2008 року. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої виконавчим комітетом Новосанжарської селищної ради, відповідач [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Відповідно до акту обстеження від 24.04.2019 року, складеного комісією у складі депутата селищної ради та 2 свідків (а.с.6) [PERSON] дійсно за адресою: [ADDRESS] , не проживає з 2013 року. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] є колишнім чоловіком позивачки. З 2013 року він не мешкає в будинку [ADDRESS] , який належить [PERSON] Він добровільно виїхав з вказаного будинку. Підстави вважати, що позивачка чинить перешкоди відповідачу у користуванні житловим приміщенням, чи існують інші поважні причини не проживання відповідача у спірному будинку відсутні. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача про визнання [PERSON] таким, який втратив право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 317, 319, 391, ч.2 ст.405 ЦК України та

Outcome: approved