Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] звернувся до суд з позовом до Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про скасування постанови про накладення арешту на майно та оголошення заборони на його відчуження 44583819, від 23.12.2014 року, в якому просять суд скасувати постанову старшого державного виконавця другого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Воронецької О.І., про арешт майна [PERSON] та оголошення заборони на його відчуження, посилаючись на те, що всім позивачам належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS], на підставі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 09 лютого 2006 року. Позивачі вказують, що на виконанні у Другому Малиновському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції знаходиться виконавчий лист № 2/493/153/14 виданий 15.08.2014 року Балтським районним судом Одеської області, про стягнення з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання двох дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку на утримання двох дітей : доньки [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON] [INFO] у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку та не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 05.02.2014 року ідо повноліття дочки [PERSON], тобто до [INFO] року, після чого стягувати на користь доньки [PERSON] в розмірі по ? частини усіх його доходів та заробітку, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення донькою повноліття до[INFO] року. В ході виконання даного рішення, державним виконавцем 23.12.2014 року була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, згідно з якою старший державний виконавець виніс постанову якою наклав арешт на все невизначене нерухоме майно, що належить боржнику [PERSON], [INFO], проживаючому за адресою : [ADDRESS] та зборонив здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить [PERSON] лише в межах суми боргу. Однак при накладенні арешту на майно [PERSON] державним виконавцем не було з'ясовано, що квартира [ADDRESS] належить позивачам на праві спільної сумісної власності на підставі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 09 лютого 2006 року, а тому у відповідності до частини 6 статті 52 Закону України « Про виконавче провадження», яка передбачає випадки якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Також позивачі наголошують на порушення державним виконавцем частини 7 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою якщо сума що підлягає стягненню за виконавчим документом не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника не здійснюється. В даному випадку згідно з розрахунком заборгованості по аліментах сума боргу [PERSON] становить - 7103,10 гривень, що менше ніж десять розмірів мінімальної заробітної плати, а тому і з цих підстав постанова про накладення арешту є незаконною, підлягає скасуванню і вищевказані обставини стали підставою для звернення позивачів до суду. Представник позивачів в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду заяви повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи в його відсутності, в якій зазначив, що позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник Другого Малиновського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення у відсутності відповідача, при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Таким чином дослідивши і оцінивши докази в їх сукупності, вивчивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Як встановлено у судовому засіданні на примусовому виконанні у Другому Малиновському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебуває виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2/493/153/14 виданого 15.08.2014 року Балтським районним судом Одеської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей : доньки [PERSON],[INFO], та доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 05.02.2014 року і до повноліття [PERSON], тобто до [INFO] року, після чого стягувати на користь доньки [PERSON] в розмірі ? частини усіх видів його заробітку або доходу, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як вбачається яз розрахунку заборгованості по аліментах складеному старшим державним виконавцем Воронецькою О.В., затвердженому начальником другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ згідно матеріалів виконавчого провадження визначено заборгованість по аліментах за період з 05.02.2014 року по 01.12.2014 року у розмірі - 7103, 10 гривень. У даному розрахунку державний виконавець зазначив, що боржником до відділу надано довідку про доходи, тому заборгованість рахується згідно доходу боржника. У позовній заяві вказувалося, що [PERSON] працює завідуючим магазином ПП «Стюарт» та надав державному виконавцю дві довідки з місця роботи за 2013 та 2014 роки. Враховуючи, що державний виконавець у розрахунку заборгованості вказав що заборгованість визначена виходячи з наданої довідки про доходи боржника [PERSON], то суд вважає доведеним, що [PERSON] є працюючим боржником, який має місце роботи та постійний дохід, підтверджений офіційним довідками. 23.12.2014 року старшим державним виконавцем другого Малиновського відділу виконавчої служби ОМУ накладено арешт на все невизначене нерухоме майно, що належить боржнику [PERSON], а також заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить [PERSON] лише в межах суми боргу. Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 09 лютого 2006 року за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] визнано право власності на реконструйовану квартиру [ADDRESS] і рівних частках. Відповідно до статті 355 ЦК України майно що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. В контексті даної статті передбачено два різновиди права спільної власності : право спільної часткової власності і право спільної сумісної власності. З правової точки зору між ними існують певні відмінності, так кожен учасник спільної часткової власності має чітко визначену наперед «ідеальну» частку у праві власності на спільне майно. У спільній сумісній власності її учасники не мають наперед визначених часток, але тут діє презумпція рівності часток. Таким чином проаналізувавши вказану норму закону та рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2006 року, суд приходить до висновку, що позивачам на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS]. Відповідно до статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилічення та примусовій реалізації. Відповідно до частини 6 ст. 52 даного Закону у разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Відповідно до частини 7 ст.52 Закону України « Про виконавче провадження» у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов'язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна. З врахуванням обставин викладених вище у мотивувальній частині рішення, а саме що державний виконавець прийняв рішення про звернення стягнення на майно боржника не з'ясував, що нерухоме майно належне [PERSON] є об'єктом спільної сумісної власності також і інших осіб - позивачів по справі, а державний виконавець не звертався до суду з поданням про звернення стягнення на частку належну йому у спільному майні з іншими особами, те що сума боргу яка належить до сплати [PERSON] значно нижча ніж 10 розмірів мінімальної заробітної плати, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про скасування постанови деревного виконавця про накладення арешту на майно боржника [PERSON] та оголошення заборони на його відчуження, винесеної 23 грудня 2014 року. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так, за ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Так, за ч. 2 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. З зазначених вище підстав, враховуючи викладене, суд вважає можливим захистити право власності позивачів, задовольнивши їх позовні вимоги, про зняття арешту з майна.

Outcome: approved