Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

[PERSON] , 1953 року народження звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] 1985 року народження, Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово- інвестиційний банк", третя особа,яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Ужгородський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про зняття арешту з майна. Позовну заяву мотивує тим, що рішенням виконкому Чопської міської ради № 56 від 09.07.1992 р. йому - [PERSON] ( [INFO] ) виділено земельну ділянку площею 600 кв.м. для індивідуального будівництва будинку по [ADDRESS] 13.04.1993 р. в складі будівельного паспорту головним архітектором Ужгородського району йому - [PERSON] ( [INFO] ) надано дозвіл на право виконання будівельних робіт, складено акт про відведення земельної ділянки у межах міста, розроблено проект забудови земельної ділянки. Рішенням Чопської міської ради № 15 від 23.08.2016 р. вказана земельна ділянка з кадастровим номером 2111000000:11:013:0025 передана в приватну власність [PERSON] ( [INFO] ). 29.05.2019 р. він мав намір укласти договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, однак зробити цього не зміг, оскільки на все належне йому майно, в тому числі й на земельну ділянку, накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошеннязаборони його відчуження у виконавчому провадженні № 6619695 від 16.04.2008 р. та постанови про відкриття виконавчого провадження із накладенням арешту на майно боржника у виконавчому провадженні № 23640733 від 13.01.2011 р., виданими РВ ДВС Ужгородського МРУЮ, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав, виданою 29.05.2019 р. приватним нотаріусом Гецянин І.С., постановою РВ ДВС Ужгородського МРУЮ від 16.04.2008 р. у ВП № 6619695 та постановою РВ ДВС Ужгородського МРУЮ від 13.01.2011 р. у ВП № 23640733. Позивач зазначає, що він ніколи не був боржником у ВП № 6619695 та ВП № 23640733, жодних боргових зобов`язань перед стягувачами у цих виконавчих провадженнях не мав та не має. Позивач зазначає, що боржником у ВП № 6619695 та ВП № 23640733 є його син [PERSON] , [INFO] , податковий номер [NUMBER] , однак відомості про боржника під час накладення арешту на його майно деталізовані не були, внаслідок чого арешт безпідставно накладено на його майно, оскільки їх прізвища, імена та побаткьові повністю співпадають. На думку позивача, накладення арешту державним виконавцем на належне йому майно є незаконним, оскільки майно, на яке накладено арешт, належить йому , а не боржникові. З посиланням на викладене позивач просить суд зняти арешт з нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 7094204, зареєстрований 24.04.2008 р.), накладений згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні № 6619695 від 16.04.2008 р. та арешт нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 10786946, зареєстрований 03.02.2011 р.), накладений згідно постанови про відкриття виконавчого провадження № 23640733 від 13.01.2011 р. Районним відділом державної виконавчої служби Ужгородського МРУЮ на все майно, належне [PERSON] , [INFO] , податковий номер [NUMBER] , в тому числі земельну ділянку площею 0,06 га за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 2111000000:11:013:0025. Короткий виклад позицій сторін по справі: В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. Надав пояснення аналогічні викладеним.В наступне судове засідання після оголошеної в судовому засіданні перерви не зявився, надіслав через загальний відділ суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримує. В судовому засіданні відповідач [PERSON] 1985 року народження, позовні вимоги визнав. Вказав, що він є боржником у виконавчих провадженнях № 6619695 та № 23640733. Земельна ділянка на яку накладено арешт в межах виконавчого провадження належить його батьку [PERSON] .В наступне судове засідання після оголошеної в судовому засіданні перерви не зявився, надіслав через загальний відділ суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає, проти задоволення позову не заперечує. Відповідач ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судового виклику № 8800021816332, № 8800022146250. Письмовий відзив до суду не надходив. Відповідач ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» не забезпечив явку представника в судове засідання , будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судового виклику № 8800023536280, № 8800021816430. Письмовий відзив до суду не надходив. Третя особа без самостійних вимог: Ужгородський РВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області не забезпечив явку свого представника в судове засідання, хоча про час та місце розгляду даної справи був належним чином повідомлений, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судового виклику № 8800023536221, № 8800022146519. У даній справі заходи забезпечення доказів та забезпечення позову судом не засто-совувалися. Провадження у справі ухвалою суду не зупинялося, а тому не було підстав для його поновлення. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши вступне слово представника позивача, вступне слово відповідача [PERSON] , вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, з`ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, перевіривши їх доводи наявними в справі доказами, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справиі на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Фактичні обставини справи встановлені судом: Судом встановлено, що рішенням виконкому Чопської міської ради № 56 від 09.07.1992 р. позивачу - [PERSON] , виділено земельну ділянку площею 600 кв.м. для індивідуального будівництва будинку по [ADDRESS] , що підтверджується випискою з рішення виконкому, копія якого долученадо матеріалів справи. 13.04.1993 р. головним архітектором Ужгородського району позивачу - [PERSON] , надано дозвіл на право виконання будівельних робіт по [ADDRESS] . Як встановлено судом, складено акт про відведення земельної ділянки у межах міста, розроблено проект забудови земельної ділянки, що стверджується доданою до матеріалів справи копією будівельного паспорту на забудову земельної ділянки. Відповідно до Рішення Чопської міської ради № 15 від 23.08.2016 р. вказана земельна ділянка з кадастровим номером 2111000000:11:013:0025 передана в приватну власність [PERSON] , ідентифікаційний код [NUMBER] , що стверджується витягом із рішення, копія якого долучена до матеріалів справи . Як встановлено судом, власником земельної ділянки з кадастровим номером 2111000000:11:013:0025 є [PERSON] , ідентифікаційний код [NUMBER] , паспорт громадянина України серія та номер [NUMBER] виданий 21.10.1997 року Чопським ВМ Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області,що стверджується даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна № 168466653 від 29.05.2019 року. Підставою виникнення права власності є рішення органу місцевого самоврядування Чопської міської ради № 15 від 23.08.2016 року. Судом встановлено, що згідно паспортних даних [PERSON] , останньому видано 21.10.1997 року паспорт громадянина України серії [NUMBER] , в якому дата народження [PERSON] а зазначена як [INFO] . Як встановлено судом постановою про арешт майна боржника та оголошеннязаборони його відчуження , яка прийнята державним виконавцем РВ ДВС Ужгородського МРУЮ у виконавчому провадженні № 6619695 від 16.04.2008 р. та постановою про відкриття виконавчого провадження із накладенням арешту на майно боржника , яка прийнята державним виконавцем РВ ДВС Ужгородського МРУЮ у виконавчому провадженні № 23640733 від 13.01.2011 р., постановлено накласти арешт на майно, яке належить боржнику [PERSON] , [ADDRESS] , що стверджується постановами державних виконавців РВ ДВС Ужгородського МРУЮ у виконавчому провадженні № 6619695 від 16.04.2008 р. та № 23640733 від 13.01.2011 р., та даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна № 168466653 від 29.05.2019 року. Як встановлено судом, боржником у ВП № 6619695 та ВП № 23640733 є [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний код [NUMBER] , та який являється сином [PERSON] , [INFO] .. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного. Відносини, що склалися з приводу зняття арешту майна регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про виконавче провадження» та Цивільним процесуальним кодексом України. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України та ч.1ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не забо-ронені законом, зокрема із правочинів. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції станом на час накладення арешту) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей. Відповідно до ч. 2 Постанови Пленуму ВССУ № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно) Чинний ЗУ «Про виконавче провадження» містить статтю 59, якою визначено порядок і підстави зняття арешту, в тому числі викладено вичерпний перелік підстав, який надає державному виконавцеві право самостійно знімати арешт; також передбачено можливість особи у всіх інших випадках звертатися до суду за зняттям арешту. Згідно з ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII , підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, субєкта оціночної діяльності - субєкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у звязку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Ураховуючи те, що жодна із перелічених у ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» обставин необхідних для зняття арешту з майна боржника державним виконавцем не має місця, тому підстави для зняття виконавцем арешту з майна боржника відсутні. Разом з тим, нормами ч.5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Водночас, суд звертає увагу, що відповідно до вимог частини першої статті 59 Закону № 1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Оскільки під час винесення постанов державними виконавцями РВ ДВС Ужгородського МРУЮ у межах виконавчого провадження № 6619695 від 16.04.2008 р. та № 23640733 від 13.01.2011 р. про накладення арешту на все належне боржнику майно , власником земельної ділянки з кадастровим номером 2111000000:11:013:0025був позивач, то його вимоги про зняття арешту з нерухомого майна належного йому, зокрема земельної ділянки є обґрунтованими. Судом встановлено , що право власності на земельну ділянку позивач набув в законний спосіб. В постанові від 22.04.2019 р. в справі № 661/624/16-ц Велика палата Верховного суду зробила наступний правовий висновок про застосування норм права: «Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім, випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом, про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У даній справі суди правильно розглянули спір у порядку цивільного судочинства, оскільки позивачка звернулася до суду за захистом, свого цивільного права, а саме права власності на майно, яке не визнавалося. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 640/7794/16-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц, і підстав для відступу від такої, позиції не вбачається. Велика Палата Верховного Суду вважає не обґрунтованими доводи ПАТ «Альфа-Банк» на підставі листа Верховного Суду України від 01 квітня 2014 року «Аналіз практики застосування судами статті 16 Цивільного кодексу України» стосовно того, що позивачка обрала неправильний спосіб захисту, оскільки позов подано лише про зняття арешту з майна без вимоги про визнання права власності, а також про те, що у такому разі мають застосовуватися інші способи судового захисту, наприклад, оскарження постанови державного виконавця про арешт майна згідно зі статтею 383 ЦПК України, припинення на підставі пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України дії, яка порушує право». Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немаєдля суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що жодних доказів наявності на теперішній час на примусовому виконанні виконавчих документів, за якими боржником є [PERSON] ( [INFO] ) станом на час звернення з цим позовом та до моменту ухвалення рішення, відповідачами до суду не надано, а також враховуючи , що під час винесення постанов державними виконавцями РВ ДВС Ужгородського МРУЮ у межах виконавчого провадження № 6619695 від 16.04.2008 р. та № 23640733 від 13.01.2011 р. про накладення арешту на все належне боржнику майно , власником земельної ділянки з кадастровим номером 2111000000:11:013:0025був позивач, та не надано доказів, які спростовують обставини, на які посилається позивач у позовній заяві, враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення.

Outcome: approved