Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

25 жовтня 2017 року до Корольовського районного суду м. Житомира звернулась [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, не приймає належної участі у вихованні та утриманні свого сина [PERSON]. Ухвалою судді від 2 листопада 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] та призначено судове засідання. У судове засідання позивач не з'явилась, надавши суду заяву, в якій зазначила, що не заперечує проти розгляду справи за її відсутності, свої позовні вимоги підтримала повністю і просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав. Представник до суду не з'явився, надіславши заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що позов [PERSON] підтримує і надав рішення виконавчого комітету від 20.06.2018 № 663, яким комісія з питань захисту прав дитини затвердив висновок виконавчого комітету Житомирської міської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. За викладених обставин та відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін і на підставі ч.1 ст.280 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. В ч.ч.1, 6 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" закріплено, що сім'я є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO]., і [PERSON], [INFO], є батьками [PERSON], [INFO]., що підтверджується копією свідоцтва про його народження (а. с. 8). Батько дитини злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. З 2014 року малолітній [PERSON] мешкає разом із своєю матір'ю і з того часу відповідач не спілкуються з дитиною, не приймає належної участі у його вихованні та утриманні, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не цікавиться його життям. Отже, фактично відповідач втратив родинний зв'язок із своїм сином, самоусунувся від виконання батьківських обов'язків по його вихованню і без поважних причин не виявляє щодо нього батьківського піклування, що підтвердилось у судовому засіданні показами свідків [PERSON], [PERSON]. Враховуючи викладене, суд вважає, що наведені обставини підтверджують свідоме ухилення (самоусунення) відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, який без поважних причин не виявляє щодо своєї дитини батьківського піклування. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою ВР № 789-ХІІ від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до п.2 постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного житті, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загально визначених норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов'язків. Аналізуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо позбавлення відповідача батьківських прав обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню, оскільки у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] від виконання своїх обов'язків по вихованню своєї дитини ухиляється, нехтує батьківськими правами та не піклується про сина.

Outcome: approved