Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

21 січня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому, посилаючись на норми ст. ст. 526, 610, 625, 1046-1048 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача на його користь 77000 грн. , три відсотки річних у розмірі 411 грн. та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] за договором позики у виді письмової розписки від 01 жовтня 2013 року отримав від нього 77000 гривень, зобов'язуючись повернути дану суму до 01 листопада 2013 року. Проте останній допустив неналежне виконання взятих на себе зобов'язань і в досудовому порядку спір не врегульовано. Позивач в судове засідання не прибув, від нього та його представника за довіреністю факсимільним зв'язком надійшла заява про підтримання позовних вимог та розгляд справи за їх відсутності /ас. 85/. Раніше, у судовому засіданні позивач надав оригінал розписки, зазначивши, що вона підписана [PERSON] власноручно. Відповідач повторно не з'явився в судове засідання, повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки за адресою його місця реєстрації у встановленому законом порядку, клопотань про відкладення розгляду справи не надійшло /ас. 81-82/. Відповідно до поданого заперечення від 26 лютого 2014 року [PERSON] з позовом не згоден, зазначивши, що 77000, 00 грн. не позичав та розписки не писав /ас. 30/. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши наявні в справі письмові докази, враховуючи раніше надані пояснення сторін у справі, суд приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. В судових засіданнях суду першої інстанції встановлено, що 01 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики представленою позивачем письмовою розпискою, за умовами якої позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у сумі 77000 гривень при наявності паспорта громадянина України серія [NUMBER] виданого [PERSON] [PERSON] РВ УМВС України в Сумській області, а позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів до 01 листопада 2013 року /копія ас. 6/. З метою повернення коштів та досудового врегулювання спору 02 грудня 2013 р. року позивач звертався до відповідача з вимогою про виконання грошових зобов'язань /копія ас. 7/. З розрахунку заборгованості /ас. 8/ вбачається, що станом на 05 грудня 2013 року виникла заборгованість, що складається з: 77000,00 грн. за розпискою та 411,36 грн. - заборгованості у виді трьох відсотків річних від простроченої суми грошового зобов'язання за 65 днів. Отже, суд знаходить, що між [PERSON] та [PERSON] виникли правовідносини на підставі договору позики. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожна фізична або юридична особа право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач надав суду письмову розписку, за якою загальна сума грошових зобов'язань складає 77 000,00 гривень. Суд вважає за можливе покласти її в основу судового рішення, оскільки відповідач [PERSON] не надав суду належних і допустимих доказів у спростування зазначеної суми позики, чим не виконав вимоги ст.ст.10,58 - 59 ЦПК України. Судом таких доказів не встановлено при розгляді справи. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно вимог ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. ст. 526, 625 Цивільного кодексу України зобов'язання повинне виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням трьох процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У зв'язку з тим, що строк повернення грошових коштів встановлено до 01 листопада 2013 року, який боржником було прострочено та зобов'язання не виконано, то позивач має право на компенсацію за користування коштами боржником. Позивач просить стягнути з відповідача 411, 36 грн. у вигляді санкції трьох відсотків річних від простроченої суми із розрахунку 65 днів прострочки з 01 жовтня по 05 грудня 2013 року /ас. 8/. Суд, дослідивши правильність проведення вказаного розрахунку / 77000 х 3 х 65 : 365 : 100/, вважає його доведеним, та таким, що відповідає вимогам законодавства, тому заявлена сума 411 грн. підлягає до задоволення. Підстав для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання відповідно до ч. 2 ст. 1051, ч. 2 ст. 625 ЦК України судом не встановлено, тому суд вважає позов обґрунтованим, порушене право позивача підлягає захисту, а позов задоволенню у повному обсязі. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини першої статті 88 ЦПК України відповідно до ст. 84 ЦПК України та п.1.1. Закону України "Про судовий збір". Так стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 774 грн. 11 коп. /ас. 1 - 2, 25/, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. У позовній заяві порушується питання про стягнення з відповідача витрат за надану позивачу правову допомогу у розмірі 4000, 00 грн. з боку фізичної особи - підприємця [PERSON] Так, відповідно до ст. 79 КЦПК України, до витрат пов'язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Правову допомогу, згідно ч.1 ст. 56 ЦПК України, може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Права вказаної особи визначені ч.2 вказаної статті. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між правозахисником й клієнтом та мають бути закріплені в угоді, що й встановлено судом у даних правовідносинах. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», граничний розмір витрат, пов»язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі, виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Дослідивши квитанцію до прибуткового касового ордеру від 28 листопада 2013 року, договір про надання юридичних послуг від 01 грудня 2013 року, розрахунок суми гонорару за надання правової допомоги від 16 травня 2014 року, акт приймання-передачі виконаної роботи № 1 до Договору про надання юридичних послуг від 01.12.2013 р., участь у судовому засіданні, суд вважає дану вимогу обґрунтованою, доведеною, заснованою на вимогах закону, що регулюють дані правовідносини, а тому підлягає до задоволенню,

Outcome: approved