Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-06 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] 30 березня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] міської ради про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилається на те, що 06 березня 1987 року її батьку [PERSON] як члену кооперативу ЖБК № 383 було видано ордер № 2305 на право зайняття двокімнатної квартири [ADDRESS] Маршала Судця в місті Дніпропетровську, загальною площею 33,2 кв. м., на склад осіб в три особи: він, його дружина [PERSON] і їх дочка [PERSON] (нині [PERSON]) Л.Г., вони заселилися у вказане житло, повністю виплатили пайові внески і розрахувалися з кооперативом. 12 листопада 1999 року батько позивача помер, сама позивачка після укладення шлюбу змінили прізвище, доглядала хвору матір і 28 жовтня 2003 року отримала свідоцтво про право на спадщину (автомобіль). Позивач мешкає і зареєстрована в цій квартирі, прийняла спадщину та вступила в права спадкування, фактично отримала право на спадкове майно після смерті матері і батька, утримує це спадкове майно, тому звернулася до суду за захистом своїх прав. У встановлений строк звернулася до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, проте нотаріус не оформив свідоцтво через відсутність певних правовстановлюючих документів про реєстрацію квартири. Звернення до третьої особи (нотконтори) ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про визнання права власності в порядку спадкування по законом після смерті батька, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що її права порушено і була вимушена звертатися з позовом до суду. Позивач вважає, що все ним зроблено правильно і згідно закону та просив визнати за ним право власності на вказане житло в порядку спадкування за законом, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Представник відповідача [PERSON] міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначивши, правовстановлюючих документів своєчасно і правильно оформлено не було, звернення позивача до нотаріальної контори ні до чого не призвело, порушується порядок оформлення права власності на квартиру в кооперативі, відповідної реєстрації житла також не було; отже порушено передбачений законом порядок оформлення права власності, позовні вимоги безпідставні і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Представники третіх осіб в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; в письмовому зверненні до суду погодилися з викладеними в позові обставинами, підтвердивши правильність викладеного і свою згоду, просили розглянути справу по закону за наявними матеріалами і просив слухати без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних третіх осіб згідно ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що 06 березня 1987 року батьку позивача - [PERSON] як члену кооперативу ЖБК № 383 було видано ордер № 2305 на право зайняття двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 33,2 кв. м., на склад осіб в три особи: він [PERSON], його дружина [PERSON] і їх дочка [PERSON] (нині [PERSON]) Л.Г., вони заселилися у вказане житло, повністю виплатили пайові внески і розрахувалися з кооперативом. 12 листопада 1999 року батько позивача [PERSON] помер, сама позивачка після укладення шлюбу змінили прізвище на [PERSON], доглядала хвору матір і лише 28 жовтня 2003 року отримала свідоцтво про право на спадщину (автомобіль). Позивач мешкає і зареєстрована в цій квартирі, прийняла спадщину та вступила в права спадкування, фактично отримала право на спадкове майно після смерті матері і батька, утримує це спадкове майно, тому звернулася до суду за захистом своїх прав. У встановлений строк звернулася до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, проте нотаріус не оформив свідоцтво через відсутність певних правовстановлюючих документів про реєстрацію квартири. Звернення до третьої особи (нотконтори) ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про визнання права власності в порядку спадкування по законом після смерті батька, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Отже, після смерті батька позивача відкрилась спадщина, до складу якої на тепер входить двокімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 33,2 кв. м.. Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Оскільки позивач [PERSON], яка тепер зареєстрована [INFO], а раніше постійно проживала із спадкодавцем, тому є такою, що прийняла спадщину шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном. 28 жовтня 2003 року позивач звернулася до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON], який помер 12 листопада 1999 року. Проте, 02 березня 2014 року Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], який помер 12 листопада 1999 року, на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], оскільки відсутні документи про право власності на вказане житло. Зараз без визнання права власності на вказану квартиру оформлення цієї спадщини не можливо. Звернення до третьої особи ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і позивач оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про визнання права власності в порядку спадкування по законом після смерті батька, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Судом також встановлено, що позивач після смерті батьків доглядає за майном, веде особисте господарство, ремонтує, доглядає, однак квартира не зареєстрована в реєстрі прав власників нерухомого майна. В звязку з обставинами, що склалися, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права відповідно до положень статті 16 ЦК України. \~ \~ \~ \~ Позивач вважає, що його права порушено, все ним зроблено правильно і згідно закону та просила визнати за ним право власності на вказану квартиру в порядку спадкування за законом. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивач вимушений був звернутися до суду з позовом про визнання права власності за ними на вказаний обєкт нерухомості в порядку спадкування. \~ \~ \~ \~Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 06 березня 1987 року [PERSON], як члену кооперативу ЖБК № 383, було видано ордер № 2305 на право зайняття двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 33,2 кв. м., на склад осіб в три особи: він [PERSON], його дружина [PERSON] і їх дочка [PERSON] (нині [PERSON]) Л.Г., вони заселилися у вказане житло, повністю виплатили пайові внески і розрахувалися з кооперативом. 12 листопада 1999 року батько позивача [PERSON] помер, сама позивачка після укладення шлюбу змінили прізвище на [PERSON], доглядала хвору матір і лише 28 жовтня 2003 року отримала свідоцтво про право на спадщину (автомобіль). Позивач мешкає і зареєстрована в цій квартирі, прийняла спадщину та вступила в права спадкування, фактично отримала право на спадкове майно після смерті матері і батька, утримує це спадкове майно, тому звернулася до суду за захистом своїх прав. За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах іф порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частою 1 ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про власність», що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, «Об'єктами права приватної власності є жилі будинки, ... земельні ділянки, …». У відповідності до ст. 11 вказаного Закону, «1. Суб'єктами права приватної власності в Україні є громадяни України, ….». Згідно зі ст. 100 та 101 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, що були чинними станом на час відкриття спадщини після смерті батька позивача, в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок. В силу вимог ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «2. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. 3. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації.». Відповідно до п. 11 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року зі змінами внесеними постановою № 13 Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1993 року, у випадку смерті особи члена ЖБК після першого липня 1990 року, спадщина відкривається на квартиру якщо були повністю внесені пайові внески. Відповідно до ч. 2 ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію» (зі змінами та доповненнями) у разі викупу квартири, дачі, гаражу, іншої будівлі, споруди або приміщення, член житлово - будівельного, дачно - будівельного, гаражно - будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. В п. 5-1 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово - будівельні кооперативи» зазначено, що гідно із ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше житлове приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, а жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Вказане вищезазначене повністю кореспондується з постановою № 7 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про спадкування від 30 травня 2008 року. Отже, [PERSON] разом з дружиною за життя набули право власності на квартиру [ADDRESS]. Внаслідок смерті батька позивача, відкрилася спадщина, часом відкриття якої є її день смерті. До складу спадщини, у відповідності до ст. 1218 ЦК України, ввійшли всі права та обов'язки спадкодавця, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися слідок його смерті, а саме майнові права на особисте майно та нерухоме майно: квартира [ADDRESS]. Тобто на момент смерті [PERSON] право власності на вказану квартиру мав, але не зареєстрував її в установленому порядку. При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, п. 23 постанови № 7 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у правах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У відповідності до п. п. 4.15, 4.18 наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, і доводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність», що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, «Громадянин набуває права власності на ... майно, одержане внаслідок успадкування ...». Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ВССУ) в Листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», адресованому головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим: у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до вимог ст. 46 Закону України «Про нотаріат», «Нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. …». Згідно з п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, «Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.». Відповідно до глави 13 розділу I вказаного Порядку, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено право звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадщину. ВССУ в Листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» також зазначив, що коли перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, то його право має бути визнано в судовому порядку; за наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на предявлення позову про визнання його права власності. Застосовуючи вищенаведені норми права до спірних правовідносин, оскільки іншим порядком, крім судового, неможливо захистити спадкові права та законні інтереси позивача, останній і вважав необхідним звернутися до суду з нижчевказаними позовними вимогами про визнання права власності на майно в порядку спадкування після смерті батьків, які він вважає законними та обґрунтованими. Згідно зі ст. 129 Конституції України, обовязковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. У ст. 129-1 Конституції України вказано, що судове рішення є обовязковим до виконання. Отже, в даному випадку немає жодних перешкод для набуття позивачем [PERSON] права приватної власності на вказане нерухоме майно майно, одержане внаслідок успадкування. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Тобто, відповідач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не погодження з певними положеннями позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати за [PERSON], [INFO], право приватної власності на житло у Соборному районі за адресою: [ADDRESS] (ЖБК № 383) в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON], померлого 12 листопада 1999 року. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на житло в порядку спадкування за законом в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved