Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з уточненим в процесі розгляду позовом про визнання за ним права власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок загальною площею 79,6 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м. з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог зазначав, що він більше 38 років відкрито, добросовісно та безперервно користується будинком із господарськими спорудами по [ADDRESS]. Вказаний будинок у 1950 році було збудовано його батьком [PERSON] на виділеній останньому земельній ділянці. У вказаному будинку разом із [PERSON] проживала його дружина і мати позивача - [PERSON]. Після смерті [PERSON] [INFO] остання 21 березня 1980 року відчужила 39/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] [PERSON], а 16/100 частин - [PERSON]. за договорами купівлі-продажу. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 1984 року вказані договори купівлі-продажу було визнано недійсними із зверненням майна та коштів у дохід держави. Після смерті матері [INFO] він продовжував проживати у вказаному будинку та здійснює витрати на його утримання. Посилаючись на вказані обставини, просив визнати за ним право власності 45/100 частин будинок із господарськими спорудами по [ADDRESS] у порядку спадкування за законом, а на 55/100 його частин - за набувальною давністю. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] просив уточнені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, вказував на обставини, які були викладені в позовній заяві. Представник відповідача Харківської міської ради та Фонду державного майна України в особі регіонального відділення Харківської області в судове засідання не з'явилися, про час, дату і місце судового засідання були повідомлені належним чином. У попередньому судовому засіданні представник Фонду державного майна України в особі регіонального відділення Харківської області зазначав, що відсутні будь-які докази віднесення спірного житлового будинку до державної власності з підтвердженням визначення органу державної влади з управління ним. Натомість, РВФДМУ по Харківській області як орган приватизації було створено лише у квітні 1992 року, в той час як спірний житловий будинок за змістом позову було збудовано у 1950 році. Тому зазначав, що вони є неналежним відповідачем по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала у повному обсязі (а.с.44). У попередньому судовому засіданні зазначила, що позовні вимоги визнає, фактично спадщину після смерті [PERSON] та [PERSON] не приймала. За клопотанням представника позивача відповідач [PERSON] була допитана судом в якості свідка та пояснила, що у спірному будинку мешкала [PERSON] разом із [PERSON]. Вказала, що після смерті матері, позивач по справі продовжував там мешкати, робив ремонт, сплачував комунальні платежі, провів газопостачання до будинку. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі свідоцтвом про народження, батьком позивача є [PERSON], матір'ю - [PERSON], які перебували у шлюбі з 1949 року (Т.1 а.с.9, 15). Судом встановлено, що відповідно до довідки сільськогосподарської артілі «Червоний партизан» від 17 листопада 1950 року батьку [PERSON] - [PERSON]. було наділено присадибну земельну ділянку площею 0,23 га по [ADDRESS], адреса місцезнаходження якої згодом була змінена на [ADDRESS] (Т.1 а.с.29). Рішенням виконавчого комітету Харківської районної ради від 13 вересня 1950 року № 24 йому дозволено будівництво житлового будинку на земельній ділянці колгоспу «Червоний партизан», строк закінчення будівництва - жовтень 1951 року. Забудовник зобов'язаний додержуватися затвердженого проекту, плану садиби, протипожежних та санітарно-гігієнічних правил, виконати будівництво із встановлених матеріалів, провести озеленення та благоустрій садиби. Відповідно до довідки районної ради депутатів Сталінського району м. Харкова, в 1950 році [PERSON] було збудовано житловий будинок за цією адресою. [INFO] [PERSON] помер. Згідно з копією паспорта [PERSON], з 20 грудня 1976 року його місце проживання було зареєстроване у [ADDRESS]. Відповідно до нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 21 березня 1980 року мати [PERSON] - [PERSON] відчужила 39/100 частин будинку [ADDRESS] на користь [PERSON], а 16/100 частин - [PERSON] Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 1984 року договори купівлі-продажу від 21 березня 1980 року щодо відчуження 39/100 частин та 16/100 частин будинку [ADDRESS] визнано недійсними; 39/100 частин вказаного домоволодіння (частина будівництва літ. «А-1») та 16/100 частин (літня кухня літ. «Б-1») звернуто в дохід Держави. [INFO] [PERSON] померла. За життя [PERSON] склала заповіт від 17 березня 1995 року, відповідно до якого заповіла житловий будинок із надвірними спорудами по [ADDRESS] у рівних частинах синові [PERSON] та онуці [PERSON] Вирішуючи по суті вимоги позивача судом встановлено, що як на підставу для визнання права власності на 45/100 частину домоволодіння представник позивача посилається на прийняття її позивачем в порядку спадкування після смерті батька [INFO] року та смерті матері 04 березня 2001 року, а на 55/100 частини спірного домоволодіння, яка звернута в дохід Держави рішенням суду (39/100+16/100=55/100) - на ст. 344 ЦК України (набувальна давність). Аналізуючи першу частину вимог, суд прийшов до наступних висновків. Так, з матеріалів справи вбачається, що будинок по [ADDRESS] було збудовано [PERSON] у 1950 році. У 1950 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно із ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пунктом 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Відповідно до п. 6 Постанови від 26 серпня 1948 року будівництво індивідуальних житлових будинків повинно здійснюватись за типовими та індивідуальними проектами. Відповідно до п. 10 Постанови від 26 серпня 1948 року, у разі самочинного будівництва чи грубого порушення будівельно-технічних правил і норм, виконавчим комітетам міських (районних) рад депутатів трудящих надано право зобов'язувати забудовника припинити будівництво та в місячний строк власними силами та за власний рахунок знести всі зведені ним побудови чи частини побудови із приведенням земельної ділянки в порядок. Таким чином, за змістом Указу від 26 серпня 1948 року та Постанови від 26 серпня 1948 року, вказані нормативні акти не пов'язували виникнення права власності на збудований у період їх дії будинок із реєстрацією права на нього, чи прийняттям такого в експлуатацію на підставі акта відповідної комісії. Якщо збудований у 1950 році будинок відповідав типовому чи індивідуальному проекту, особа, яка його збудувала на виділеній їй для цього земельній ділянці, вважалась власником такого будинку і він міг входити до спадкової маси. Як убачається із дозволу № 24, виданого 13 вересня 1950 року виконавчим комітетом Харківської районної ради депутатів трудящих Харківської області, будівництво здійснюється за типовим проектом Б-110 Діпросільбуду 1949 року (Т.1 а. с. 90). Відповідно до довідки, виданої [PERSON], у 1950 році він збудував будинок по [ADDRESS] (після перейменування - [ADDRESS]) (Т.1 а. с. 10). Доказів про те, що при будівництві будинку були грубо порушені будівельно-технічні правила і норми, а виконавчий комітет зобов'язував забудовника припинити будівництво та знести побудови не подано. Норми ЦК Української РСР не ставили у залежність проведення реєстрації будинку від того, чи буде вважатись його будівництво самовільним. Самовільність будівництва пов'язувалась з іншими обставинами, зазначеними у ст. 105 цього Кодексу. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що будинок [ADDRESS] не є самочинним будівництвом. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки правовідносини виникли під час дії Цивільного Кодексу 1963 року, то згідно з п. 4 Заключних та перехідних положень ЦК України 2003 року, необхідно застосовувати норми ЦК України 1963 року. Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно із ст. 527 ЦК Української РСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Частиною 1 ст. 529 ЦК Української РСР визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Згідно із ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] обґрунтовував свої вимоги про визнання права власності на 45/100 частин будинку у порядку спадкування тим, що після смерті його батька [PERSON] [INFO], він та його мати успадкували будинок у рівних частках, а після смерті матері він успадкував і її частку, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном. Перевіряючи ці обставини суд зазначає наступне. Відповідно до п. 122 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними внотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року 45/5 (яка була чинною на час відкриття спадщини після смерті [PERSON].) та п. 112 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. №18/5 (яка була чинною на час відкриття спадщини після смерті [PERSON]) видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Згідно із п. 124 Інструкції 45/5, п. 113 №18/5 доказом вступу в управління чи володінням майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яе вступило в законну силу про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] помер [INFO] року. На час його смерті разом з ним і протягом подальших 6 місяців у спірному будинку проживала [PERSON], яка фактично вступила в управління та володіння майном, оскільки інших осіб, які б проживали на момент смерті у спірному будинку не було. З пояснень представника позивача та з доказів, долучених до матеріалів справи, судом встановлено, що [PERSON] на момент смерті батька відбував строкову службу в радянській армії, однак у період 6 місяців після відкриття спадщини повернувся до спірного житла та 20.12.1976 року прописав своє місце проживання за вказаною адресою, про що свідчить запис в будинковій книзі та відповідний запис у графі №5 - постійне місце проживання. Зважаючи на це, а також на свідчення відповідача [PERSON], яка була допитана судом в якості свідка, та підтвердила факт проживання позивача у будинку його батьків, здійснення ним ремонту, сплати ним комунальх платежів, та враховуючи правила ведення будинкової книги, систематичну перевірку відповідальними особами її заповнення, суд прийшов до висновку, що [PERSON] вчинив дії з прийняття спадщини за [PERSON] та [PERSON] у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР. Відповідно до отриманої відповіді від Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори було встановлено, що від імені [PERSON] було складено та посвідчено заповіт від 17.03.1995 року, який в подальшому до дня його смерті не змінювався та не скасовувався (Т.1 а.с.62-63). Як вбачається з копії вищевказаного заповіту, [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла в рівних частинах [PERSON] та [PERSON] належний їй жилий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться у [ADDRESS] (Т.1 а.с.55). З матеріалів справи вбчається, що [PERSON] оформила нотаріально посвідчену заяву про те, що вона не прийняла спадщину після смерті [PERSON] відповідно до заповіту та не претендує на неї, не заперечує проти видачі свідоцтва про право на спадщину іншим спадкоємцям ( Т.1 а.с.85). Матеріалами справи також було підтверджено, що нотаріусом було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на жилий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться у [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті матері - [PERSON], оскільки в матеріалах спадкової справи відсутні документи, що підтверджують право власності померлої на будь-яке нерухоме майно та дублікат заповіту, посвідченого від імені спадкодавця. (Т. 1 а.с.81). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 08.09.2016 року судом вбачається, що право власності на житловий будинок з надвірними побудовами [ADDRESS] не зареєстровано ( Т. 2 а.с.51). У цей час оформити право власності відповідно до вимог діючого законодавства на [PERSON] та [PERSON] неможливо у зв'язку з їх смертю. Відповідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду у порядку позовного провадження. Частина 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Таким чином, оскільки судом встановлено, що позивач фактично прийняв спадщину, інші спадкоємці відстутні, а належний померлій на праві власності об'єкт нерухомого майна не був належним чином нею зареєстрований відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, то суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині визнання за ним права власності в порядку спадкування на 45/100 частин спірного житлового будинку підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про визнання права власності на 55/100 частин домоволодіння за набувальною давністю, то судом встановлено наступне. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, при вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, слід враховувати наступне: ? право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; ? задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. При цьому наведені умови є необхідними в своїй сукупності, і відсутність хоча однієї із вищевказаних умов свідчить про відсутність підстав для визнання права власності за набувальною давністю. Отже на думку суду, при вирішенні спору про визнання права власності на майно за набувальною давністю, перш за все слід встановити таку ознаку, як добросовісність володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Аналізуючи норми чинного законодавства щодо добросовісності набуття права на певну річ за набувальною давністю є необхідним встановити добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. У відповідності до чинного цивільного законодавства, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Отже позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Отже застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Добросовісне володіння припускає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тіж самі положення містяться у п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», в якому зазначено, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Так, з пояснень представника позивача вбачається, що позивач вважав своїх батьків законними власниками збудованого у період шлюбу майна, бо будинок був збудований [PERSON] на земельній ділянці, наданій останньому загальними зборами колективного господарства «Червоний партизан». В подальшому, після смерті батька, на переконання позивача, право власності на частку в спільному майні перейшло до матері позивача та до позивача у рівних частинах, а після смерті матері позивач вважав себе єдиним власником майна, оскільки успадкував і частку матері, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном. Таким чином, суд прийшов до висновку, що при заволодінні майном позивач не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності , а тому володіння відповідним майном є добросовісним. Щодо відкритості користування майном, то з матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрував своє місце проживання за відповідною адресою спірного домоволодіння, тим самим сповістивши третіх осіб про фактичне проживання у зазначеному будинку. Крім того, наявними в матералах справи доказами (Т.1 а.с.19-26), позивач довів, що позивач не приховував факт знаходження цього майна у його володінні. Стосовно безперервності користування майном, то судом встановлено, що 20.12.1976 року [PERSON] прописав своє місце проживання за адресою: [ADDRESS], про що свідчить запис в будинковій книзі та відповідний запис у графі №5 - постійне місце проживання. Зміна місця реєстрації або місця мешкання позивача судом не встановлена. У відповідності до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2011 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. З пояснень представника позивача судом встановлено, що позивач вважає, що набув право власності на весь будинко саме після смерті матері, тобто після 05.03.2001 року, що свідчить про безперевність користування ним вже понад 13 років. Щодо безтитульності володіння 55/100 частиною будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], то суд зазначає наступне. Згідно листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 17.05.1999 було встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями, розташований у [ADDRESS] на праві власності у БТІ не зареєстрований, проте в інвентаризаційній справі міститься рішення Київського районного народного суду м. Харкова від 21.12.1984 згідно якого частина спірного домоволодіння звернута в рахунок держави. Дійсно, з позову вбачається, що мати позивача [PERSON] відчужила 39/100 частини домоволодіння про [ADDRESS] [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченого Одинадцятою державною нотаріальною конторою м. Харкова 21.03.1980 року на реєстровим номером 1423 та 16/100 - [PERSON] за договором посвідченим Одинадцятою державною нотаріальною конторою м. Харкова 21.03.1980 року на реєстровим номером 1421. Водночас рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 1984 року договори купівлі-продажу від 21 березня 1980 року щодо відчуження 39/100 частин та 16/100 частин будинку [ADDRESS] визнано недійсними; 39/100 частин вказаного домоволодіння (частина будівництва літ. «А-1») та 16/100 частин (літня кухня літ. «Б-1») звернуто в дохід Держави (Т.1 а.с.17). Як вже встановлено судом, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 08.09.2016 року право власності на житловий будинок з надвірними побудовами [ADDRESS] на теперішніц час не зареєстровано ( Т. 2 а.с.51). Крім того, як вбачається з відповіді Харківської міської ради від 06.09.2016 року, наданою на запит суду, відповідно до інформації Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради 55/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] на балансі або обліку в Управлінні комунального майна та приватизації Харківської міської ради не перебуває (Т.2 а.с.50). Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що на теперішній час у власності будь-яких інших осіб спірний будинок не перебуває, а отже існують обґрунтовані підстави, у сукупності зі встановленими обставинами, визнати за позивачем права власності на 55/100 частини домоволодіння за набувальною давністю. Отже, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved