Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. Свої позовні вимоги мотивує наступним. 30.10.2020 року [PERSON] було перераховано [PERSON] грошові кошти в сумі 43 000 (сорок три тисячі) гривень 00 копійок, що підтверджується платіжним дорученням № Р24А699712127С86941, дебет рахунку [NUMBER] , кредит рахунку [NUMBER] . В даному платіжному доручені в графі «Коментар до платежу» зазначено - «перевод личных средств» 18.12.2020 року на адресу Відповідача Позивачем було направлено вимогу про повернення грошових коштів. Вказану вимогу Відповідач отримав та надіслав Позивачу Відповідь на лист «Вимога про повернення грошових коштів» від 21/12/2020 року. Цією відповіддю Відповідач повідомив Позивача, що переказ грошових коштів у сумі 43 000 (сорок три тисячі) гривень було ним здійснено не помилково, а на виконання умов договору «На виконання проектних робіт» підписаного 30 жовтня 2020 року між ФОП [PERSON] та громадянкою [PERSON] . Вважає, що оскільки [PERSON] є чоловіком громадянки [PERSON] та був присутній при оформленні, вважає переказ [PERSON] коштів, логічним, своєчасним та таким, що відповідає умовам підписаного договору. 23.12.2020 року Відповідачем було перераховано Позивачу грошові кошти в сумі 5 025 (п`ять тисяч двадцять п`ять) гривень 13 копійок, що підтверджується дублікатом квитанції № Р24А841195399А85110 від 23.12.2020 року, в графі «Призначення платежу» - вказано, - повернення авансу Пл.-ник: [PERSON] . 22.01.2021 року на адресу Відповідача Позивачем було направлено повторно вимогу про повернення грошових коштів в сумі 37 974 (тридцять сім тисяч дев`ятсот сімдесят чотири) гривні 87 копійок В зазначеній вимозі Позивач звертає увагу Відповідача на те, що між [PERSON] та [PERSON] не було укладено будь-яких договорів, в тому числі і договорів поруки на виконання зобов`язань, між ФОП [PERSON] та гр.. [PERSON] , але укладених договорів або існуючих договірних відносин між [PERSON] та [PERSON] немає. Дана вимога Відповідачем не отримана, засобами потового зв`язку повернулась до Позивача з відміткою за закінчення терміну зберігання. 25.01.2021 року Відповідачем було перераховано Позивачу грошові кошти в сумі 5 025 (п`ять тисяч двадцять п`ять) гривень 13 копійок, що підтверджується дублікатом квитанції № Р24А850108164А50558 від 25.01.2021 року, в графі «Призначення платежу» - вказано, - « [PERSON] -ник: [PERSON] . Залишок суми, яка підлягає до повернення від Відповідача Позивачу становить 32 949 (тридцять дві тисячі дев`ятсот сорок дев`ять) гривень 74 копійки. Станом на момент подачі позову до суду Відповідач, залишок грошових коштів Позивачу у сумі 32 949 (тридцять дві тисячі дев`ятсот сорок дев`ять) гривень 74 копійки станом на 26 лютого 2021 року, не повернув. За наведених обставин, право Позивача на повернення безпідставно набутих Відповідачем грошових коштів порушено та підлягає захисту у судовому порядку. Враховуючи вищевикладене позивач просив суд: стягнути з [PERSON] , безпідставно набуті грошові кошти в сумі 32 949 (тридцять дві тисячі дев`ятсот сорок дев`ять) гривень 74 копійки та стягнути з [PERSON] витрати по сплаті судового збору. Відповідач проти позову заперечує. Подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив наступне. Вважає, що вимоги Позивача безпідставні не відповідають фактичним правовідносинам та не ґрунтуються на законі з огляду на наступне. В жовтні місяці їхні спільні знайомі познайомили їх з метою проектування житлового будинку [PERSON] , який знаходиться в м. Херсон. 30.10.2020 - після рекомендацій та узгоджень договір на виконання проектних робіт та розробки проектної документації для об`єкту за адресою: [ADDRESS] , був підписаний ним та громадянкою [PERSON] . Громадянин [PERSON] був присутній при його підписанні. Зразу після підписання зазначеного [PERSON] переказує йому на карткових рахунок суму 43 000 грн. у якості авансу, що передбачено договором. 31.10.2020 - 01.12.2020 - почав роботу над проектом, були присутні постійні узгодження та консультації по пошті та у Вайбері. 04.12.2020 - за невідомих причин одностороннє припинення домовленостей зі сторони [PERSON] та прохання повернути гроші було здійснено усно по телефону. У відповідь він нагадав умови договору, де повернення авансу не передбачено. 05.12.2020 - відповідач направив електронний лист [PERSON] про припинення співпраці. 23.12.2020 - відповідно до прийнятого добровільного рішення відповідач починає часткове повернення коштів з урахуванням виконаної мною роботи (2 платіжні квитанції "Аванс_возврат" загальною сумою 10 050 грн.) 11.01.2021 - відповідач отримав лист (оформлений 21.12.2020) від [PERSON] з вимогою повернення коштів, на що відповідачем було надано відповідь листом від 12.01.2021. Оскільки [PERSON] є чоловіком контрагента за договором, він був присутній особисто при оформленні договору і має ту саму адресу реєстрації, вважає перевід ним коштів логічним, своєчасним та таким, що відповідають умовам договору з [PERSON] , відповідно зазначені кошти не є безпідставно набутими. З огляду на вищезазначене, враховуючи те, що [PERSON] не є стороною договору, відповідно не є належним позивачем по справі, просив суд в позові [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів відмовити повністю. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 квітня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання 19.08.2021 учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним. Причини неявки суду невідомі. Представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи у відсутності позивача та представника. Позов підтримав та просив задовольнити. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову. 30.10.2020 року між [PERSON] в особі арт-директора Шугана Андрія Олександрович, який діє на підставі статуту, (далі «Виконавець») і Кочубей Марина Євгенівна, яка діє в особистих інтересах (далі «Замовник»), укладали договір на виконання проектних робіт. П. 1.1. договору передбачено, що замовник доручає, а виконавець зобов`язується виконати проектні роботи в необхідній кількості і розробити розділі проектної документації для подальшого виконання всіх будівельних робіт на об`єкті проектування, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 3.1. договору вартість проектних робіт визначається виконавцем, виходячи із вартості, складності і терміновості проектування, досвіду і амбіцій майстрів Andrew Shugan ТМ. І складає 17$/кв/м площі, яка проектується. Згідно п. 3.2. договору разом з підписанням договору замовник оплачує аванс в розмірі 50% вартості проектних робіт і отримує розписку за першу частину розрахунку. 30.10.2020 року [PERSON] було перераховано [PERSON] грошові кошти в сумі 43 000 (сорок три тисячі) гривень 00 копійок, що підтверджується платіжним дорученням № Р24А699712127С86941, дебет рахунку [NUMBER] , кредит рахунку [NUMBER] . В даному платіжному доручені в графі «Коментар до платежу» зазначено - «перевод личных средств» 18.12.2020 року на адресу Відповідача Позивачем було направлено вимогу про повернення грошових коштів. Вказану вимогу Відповідач отримав та надіслав Позивачу відповідь на лист «Вимога про повернення грошових коштів» від 21.12.2020 року. Цією відповіддю Відповідач повідомив Позивача, що переказ грошових коштів було ним здійснено не помилково, а на виконання умов договору «На виконання проектних робіт» підписаного 30 жовтня 2020 року між ФОП [PERSON] та громадянкою [PERSON] . Вважає, що оскільки [PERSON] є чоловіком громадянки [PERSON] та був присутній при оформленні, вважає переказ [PERSON] коштів, логічним, своєчасним та таким, що відповідає умовам підписаного договору. Доказів щодо участі позивача в укладенні договору між відповідачем та дружиною позивача [PERSON] не надано. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] вказує те, що [PERSON] не є стороною договору, і на думку відповідача, не є належним позивачем по справі. Відповідачем суду не надано доказів щодо надання позивачем згоди на укладення відповідачем та дружиною позивача [PERSON] договору в інтересах сім`ї та про його присутність при укладенні договору. 23.12.2020 року Відповідачем було перераховано Позивачу грошові кошти в сумі 5 025 (п`ять тисяч двадцять п`ять) гривень 13 копійок, що підтверджується дублікатом квитанції № Р24А841195399А85110 від 23.12.2020 року, в графі «Призначення платежу» - вказано, - повернення авансу Пл.-ник: [PERSON] . 22.01.2021 року на адресу Відповідача Позивачем було направлено повторно вимогу про повернення грошових коштів в сумі 37 974 (тридцять сім тисяч дев`ятсот сімдесят чотири) гривні 87 копійок. В цій вимозі Позивач звертає увагу Відповідача на те, що між [PERSON] та [PERSON] не було укладено будь-яких договорів, в тому числі і договорів поруки на виконання зобов`язань, між ФОП [PERSON] та гр.. [PERSON] , але укладених договорів або існуючих договірних відносин між [PERSON] та [PERSON] немає. Дана вимога Відповідачем не отримана, засобами потового зв`язку повернулась до Позивача з відміткою за закінчення терміну зберігання. 25.01.2021 року Відповідачем було перераховано Позивачу грошові кошти в сумі 5 025 (п`ять тисяч двадцять п`ять) гривень 13 копійок, що підтверджується дублікатом квитанції № Р24А850108164А50558 від 25.01.2021 року, в графі «Призначення платежу» - вказано, - « [PERSON] -ник: [PERSON] . Залишок суми, яка не повернута від Відповідачем Позивачу становить 32 949 (тридцять дві тисячі дев`ятсот сорок дев`ять) гривень 74 копійки. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства - ч.1,2 ст. 15 ЦК України. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу - ст. 16 ЦК України. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів - ч. 1 ст. 4 ЦПК України. В книзі п`ятій «Зобов`язальне право» в розділі ІІІ «Окремі види зобов`язань» в підрозділі 2 «Недоговірні зобов`язання» в главі 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» Цивільного кодексу України містяться норми, які регулюють зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна (безпідставного збагачення). Ч. 1 ст. 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно ч. 2 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Зобов`язання зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна (безпідставного збагачення) - це один із видів позадоговірних зобов`язань. Ст. 1212 ЦК дає визначення поняття безпідставного набуття, збереження майна (безпідставного збагачення) і встановлює умови його виникнення. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна (безпідставного збагачення) - це один із видів позадоговірних зобов`язань. За безпідставного набуття, збереження майна (безпідставного збагачення) має місце набуття або зберігання майна, тобто збільшення вартості власного майна набувача, приєднання до нього нових ціннос\-тей або збереження того майна, яке за всіма законними підставами неминуче по\-винно було вийти із складу його майна. Набуття або зберігання (безпідставне збагачення) здійснюється за рахунок іншої особи. Тобто, майно потер\-пілого зменшується внаслідок вибуття з його складу деякої частини або неотримання доходів, на які ця особа правомірно могла розраховувати.; При цьому відсутні правові підстави для набуття або зберігання майна. Це здійснюється внаслідок дій, вчинених необгрунтовано. Наприклад, утримання осо\-бою майна, що орендується, після закінчення строку договору оренди тощо. Ч. 2 ст. 1212 ЦК України передбачає, що виникнен\-ня зобов`язань з безпідставного набуття майна не обмежується поведінкою тільки потерпілого або набувача майна. Дане зобов`язання може виникнути у результаті дій третіх осіб або бути наслідком події. З змісту ч. 3 ст. 1212 ЦК України вбачається поєднання зобов`язань з безпідставного набуття май\-на з вимогами, які випливають з інших цивільних правовідносин. В постанові Верховного Суду України у справі № 910/6129/17 від 10 квітня 2018 року викладена правова позиція з даного питання. Верховний суд вважає, що у випадку, коли поведінка набувача утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». У Постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 495/2442/16-ц, також зроблено висновок щодо застосування положень глави 83 ЦК України. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір у зв`язку з задоволенням позовних вимог. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Враховуючи наведене,

Outcome: approved