Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про втрату права користування житловим приміщенням, а саме кімнатою №6 по вул. Целевича, 16-В в м. Івано-Франківську. У позовній заяві зазначено, що позивач є власником кімнати №6 згідно Свідоцтва про право власності від 07.10.2010 року, а з 02.02.2011 року в дану кімнату без згоди власника було зареєстровано відповідача. З часу реєстрації в цій кімнаті відповідач не проживав, речі не зберігав комунальні платежі не сплачував. Заочне рішення від 17.03.2014р. було скасоване ухвалою Івано-Франківського міського суду від 25.02.2015р. Ухвалою від 30.04.2015р. до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог залучено КП «Дирекція замовника» та Івано-Франківську міську раду. Представник позивача та позивач просив позов задовольнити. Відповідач проти задоволення позову заперечив. Представник Івано-Франківської міської ради зазначила, що доведено обставини не проживання відповідача в спірній кімнаті гуртожитку, при вирішенні спору покликалась на розсуд суду. Представник КП «Дирекція замовника» (балансоутримувач будинку) в судове засідання не зявився. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником кімнати №6 по вул. Целевича, 16-В в м.Івано-Франківську згідно Свідоцтва про право власності від 07.10.2010 року за розпорядженням міського голови від 02.09.2010р. №418-р (а.с.11, 12). Попередньо, на дану кімнату №6 в будинку по вул.Целевича,16-В (гуртожиток Івано-Франківського цементно-шиферного комбінату) було видано в квітні 1998р. ордер на жилу площу ліжко-місце [PERSON], який працював з 1989р. (з його слів) на підприємстві (а.с.61) та ордер на цю ж кімнату [PERSON], який працював на тому ж підприємстві з 1987 року (ордер після прийняття в комунальну власність міста був виданий [PERSON] міськвиконкомом повторно в 2008р.) (а.с.62). З пояснень сторін встановлено судом, що відповідач спочатку (з 1997 року) був зареєстрований на підставі ордеру в іншій кімнаті №4. В 2006 році гуртожиток був переданий в комунальну власність м.Івано-Франківська, що не заперечується сторонами і представником міської ради. В обґрунтування позовних вимог, позивач суду надав пояснення, що відповідач в 1998 році в кімнату №6 з кімнати №4 не поселявся і жодного разу в кімнаті №6 не проживав, а в 2002 році [PERSON] звільнився з ВАТ «Івано-Франківськцемент» (правонаступник Івано-Франківського цементно-шиферного комбінату), і з цього часу сторони взагалі не бачилися в приміщенні гуртожитку, за кімнату №6 комунальні платежі оплачував саме позивач, що підтверджено належними доказами у справі (а.с.108-135), кореспонденція відповідачу ніколи не направлялася за адресою: кімната №6 по вул. Целевича, 16-В в м.Івано-Франківську, жодних особистих речей відповідач ніколи не мав і не зберігав в спірній кімнаті. В 2011 році без згоди позивача, як власника кімнати №6, було повторно зареєстровано відповідача. Дані обставини не проживання та відсутність вселення в кімнату №6 [PERSON] з 1998 року чи в інший період по час звернення до суду підтвердили окрім позивача, і свідки [PERSON] (мешканець кімнати №2), Пелюх (кімнати №7-8), Михайлюк (кімнати №9-10). Свідок [PERSON] (мешканка кімнати №4), яка є і головою будинкового комітету, зазначила також суду, що маючи наміри на надання статусу гуртожитку сімейного, неодноразово здійснювались комісійно перевірки факту проживання всіх мешканців гуртожитку, а в кімнаті №6 проживав тільки Кава, [PERSON] не проживав в даній кімнаті чи інших кімнатах гуртожитку. З 2008 року в гуртожитку було скасовано закріплення ліжко-місця за мешканцями, а тільки реєстрація осіб по-кімнатно, також вказала на те, що [PERSON] не звертався про вселення його в кімнату №6 через створення нібито перешкод зі сторони Кава щодо цього. КП «Дирекція замовника» та КП «ЄРЦ» також зафіксовано факт не проживання [PERSON] в кімнаті №6 (а.с.5-9). Як слідує з матеріалів справи та не заперечується і відповідачем, останній дійсно 17.12.2002 року звільнився за власним бажанням з роботи, на спростування іншого відповідач трудову книжку не надав суду (а.с.79). Заперечуючи позовні вимоги відповідач пояснив, що він з 2004 року не проживав в даній кімнаті через хворобу, а потім йому чинилися перешкоди зі сторони [PERSON], а з 2005 року відповідач підтвердив, що перестав оплачувати комунальні платежі за кімнату №6. В підтвердження факту вчинення перешкод користування кімнатою №6 відповідач надав рішення Івано-Франківського міського суду від 27.05.2010р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.10.2010 року та ухвалою ВССУ від 26.09.2011р. за позовом управління ЖКГ Івано-Франківського міськвиконкому до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням (а.с.86-90), якими встановлено, що відповідач не проживає в кімнаті №6, через те, що співнаймач [PERSON] чинить йому перешкоди, в підтвердження чого до матеріалів тієї справи була надана довідка ЖЕО №5 №470 від 11.12.2008р., яка також є і в матеріалах даної цивільної справи (а.с.91). Отже, факти вчинення перешкод [PERSON] станом на 2010 рік встановлено судовим рішенням і доказуванню не підлягають. Однак, предметом даної цивільної справи, що розглядається, є встановлення факту не проживання за визначений законодавством період перед зверненням до суду з позовом і не може братися судом як основний доказ на думку відповідача (без сукупності інших доказів) щодо спростування факту не проживання його в спірній квартирі та підставність такого не проживання. Окрім того, зі сторони відповідача свідок [PERSON], надала пояснення тільки щодо поселення [PERSON] в кімнату №4, а в подальшому в кімнату №6, однак коли саме відбулося таке вселення в спірну кімнату свідок не змогла вказати суду, а окрім того, з 1999 року свідок звільнена з посади завгоспа гуртожитку, а тому її пояснення не змогли підтвердити факту створення перешкод відповідачу та неможливості проживання в кімнаті №6 через перешкоди в період з 2010 року по час звернення до суду. Позову про вселення в кімнату через створення перешкод зі сторони іншої особи, [PERSON] до суду не подавав, а тому доводи невиконання органами ДВС його вимоги про вселення є не вірними (ас.с.152-154). Дані правовідносини спору регулюються нормами ЦК України та ЖК та стосуються втрати права користування житловим приміщенням, яке надавалось відповідачу в звязку з роботою, за вимогами власника (приватна власність), та яке вже не є державним і громадським житловим фондом на час розгляду справи судом, однак розміщене в будинку, що не втратив статус гуртожитку. Так, за вимогами 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки в ЖК України глава 6 регулює відносини щодо приватного житлового фонду, а в даному спорі кімната гуртожитку є приватизованою, і така приватизація не оспорювалась в судовому порядку, що підтверджено і відповідачем, то слід застосувати до даних правовідносин і цю главу. При цьому, суд також враховує і те, що договірні відносини найму між сторонами відсутні, а реєстрація в кімнату №6 відповідача відбулася 02.02.2011р. без згоди власника кімнати позивача, тобто після приватизації кімнати №6 гуртожитку. Так, за ст.. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Як слідує з ч.1 ст.71 ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї та за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Частинами третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу передбачено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п'яти років перебування на військовій службі; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім'ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях; 4) виїзду у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов'язків;5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом всього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. У випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення. Судом не встановлено жодної обставини передбаченої ст..71 даного кодексу щодо збереження за відповідачем жилого приміщення, в разі його відсутності понад 6 місяців. І як вже зазначалось вище, більше 13 років за житлово-комунальні послуги надані в кімнату [PERSON] не сплачував. Окрім того, відповідач не бажав зазначити інше місце його проживання понад 13 років, хоча сам і не заперечував факт не проживання в кімнаті №6 гуртожитку весь вказаний період. За вимогами ст..167 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Ця ж норма передбачена і ст..107 Житлового кодексу України Відповідач був зареєстрований (без вселення) в 2011 році в кімнаті №6 - один, тобто без сімї, при цьому що фактичне проживання в даній кімнаті відповідача відсутнє. П. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" зазначає, що відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. Отже, суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача (п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2). При розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Отже право на користування кімнатою №6 в 1998 році було підставно набуто відповідачем, однак в 2011 році (повторна реєстрація без згоди власника) таке право було вже безпідставно набуто відповідачем, а встановлення факту не проживання [PERSON] з 2 лютого 2011 року по місцю реєстрації, підтверджено належними доказами. За ст..383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та членів своєї сімї. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 383, 386 ЦК України, ст..71, 72, 107, 163, 167 ЖК,

Outcome: approved