Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, у якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за період затримки розрахунку з 19 грудня 2013 року по 17 жовтня 2014 року у розмірі 31 058, 28 грн. та 1 000 грн. моральної шкоди. У позові зазначає, що з відповідачем перебував у трудових відносинах до 18 грудня 2013 року. В день звільнення розрахунку з ним не було проведено. 06 березня 2014 року Рівненським районним судом було видано судовий наказ № 570/966/14-ц, про стягнення з ЗАТ «Завод Технопривод» на його (позивача) користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 4 914,13 грн. Судовий наказ набрав законної сили 15 липня 2014 року. На даний час підприємство розрахунку з ним не провело. Дії відповідача вважає незаконними, оскільки у відповідності до ст. ст. 116, 117 КЗпП України, відповідач зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку, а саме з моменту звільнення та на день прийняття судового рішення по справі. Вказує, що внаслідок неправомірних дій відповідача стосовно не проведеного вчасно розрахунку, йому завдано моральної шкоди. Безпідставна невиплата призвела до моральних страждань, втрати життєвих зв'язків, пов'язаних з необхідністю тривалий час витрачати сили та час на захист свого порушеного права. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задоволити. У зв'язку з неявкою представника відповідача щодо заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча повідомлявся про час і місце судового засідання належним чином. Заперечення на позовну заяву не подав. Повідомлення про причини неявки відповідача у суд не надійшло. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи суд вважає позов обґрунтованим та таким що підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] перебував з відповідачем у трудових відносинах, а 18 грудня 2013 року його звільнено з займаної посади за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП. Вказане стверджується копією трудової книжки [PERSON] [NUMBER] від 10 вересня 1982 року. Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як слідує з ст. 116 КзпП України - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму. Відповідач порушив право позивача щодо виплати заробітної плати, у зв'язку з чим 06 березня 2014 року Рівненським районним судом було видано судовий наказ № 570/966/14-ц про стягнення з ЗАТ «Завод Технопривод» на користь [PERSON] заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 4 914,13 грн. Судовий наказ набрав чинності 15 липня 2014 року. На даний час відповідач розрахунку з позивачем не провів. Згідно ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до роз'яснень, наведених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Порядок розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно розрахунку позивача, середній заробіток за час затримки за період з 19 грудня 2013 року по 17 жовтня 2014 року (день постановлення рішення) складає 207 робочих днів та становить 31 058,28 грн. Оскільки розрахунок заборгованості проведений позивачем у відповідності до умов зазначеного Порядку обчислення середньої заробітної плати та відповідає встановленим по справі фактичним обставинам, він приймається судом до уваги. За встановлених по справі обставин суд визнає обґрунтованими та доведеними позовні вимоги [PERSON] про стягнення на його користь 31 058,28 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст.117 КЗпП України, за період з 19 грудня 2013 року по 17 жовтня 2014 року. Статтею 237-1 КЗпП України, встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п.9 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд погоджується з доводами позивача, що невиплатою заробітної плати йому заподіяна моральна шкода. Ураховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням характеру та обсягу моральних страждань, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у цій частині, а саме про стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", з відповідача слід стягнути в прибуток держави 243,60 грн. судового збору. На підставі викладеного, у відповідності до ст. 43 Конституції України, ст. 117, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 10, 60, 88, 130, 212, 213, 215 ЦПК України суд, -

Outcome: approved