Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом в суд про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення відповідача [PERSON] з квартири №2 блок №7 в будинку №14а по вул.Залізничній в м.Львові без надання іншого житла. Свої позовні вимоги мотивує тим, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 16.01.2015 року він придбав вказану квартиру у [PERSON], відомості про реєстрацію права власності на квартиру внесено до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, і з того часу він являється власником вказаної квартири. Після придбання квартири мав намір заселитися в це житло, однак виявилося, що в квартирі залишається проживати син колишньої власниці [PERSON] В добровільному порядку, на його неодноразові вимоги звільнити зазначену квартиру відповідач відмовляється, створює перешкоди в користуванні нею і порушує його право як власника користуватися та розпоряджатися квартирою. Тому просить відновити його порушене право власності на це нерухоме майно шляхом виселення [PERSON] з квартири №2 блок №7 в будинку №14а по вул.Залізничній в м.Львові без надання іншого житла. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Відповідач проти позову заперечив, вважає, що підстави для задоволення такого відсутні, оскільки документи на продаж квартири №2 блок №7 в будинку №14а по вул.Залізничній в м.Львові були підроблені, а його мати [PERSON] при підписанні договору купівлі-продажу була неадекватна, не розуміла значення своїх дій, так як зловживає алкоголем. При цьому, пояснив, що до 2013 року він в спірній квартирі не проживав, працював і жив у Росії, в 2006 році мати зняла його з реєстрації в даній квартирі в судовому порядку. Повернувшись з заробітків, він став проживати у квартирі матері, проте в січні 2015 року в квартиру прийшов позивач [PERSON] і вимагав звільнити житло, оскільки він являється новим власником квартири. Вважає такі дії позивача незаконними і вимоги про виселення безпідставними, тому продовжує користуватись спірною квартирою. Просить в позові відмовити. Представник третьої особи [PERSON] [PERSON] в судове засідання не зявилась, натомість подала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій також вказує, що позов підтримує в повному обсязі і просить його задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 16.01.2015 року придбав у [PERSON] належну їй на праві власності однокімнатну квартиру №2 блок №7 в будинку №14а по вул.Залізничній в м.Львові (а.с. 8), що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 16.01.2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 20 (а.с.5), та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32304127 від 16.01.2015 року (а.с.6). Разом з тим, у вказаній квартирі залишається проживати син колишнього власника [PERSON] [PERSON], який, як встановлено, в 2006 році був знятий з реєстрації у цій квартирі, до 2013 року працював і жив у Росії, а з 2013 року став проживати у квартирі матері з її згоди без реєстрації. Також встановлено, що після придбання спірної квартири позивач неодноразово звертався до відповідача про звільнення належного йому житла, але [PERSON] добровільно відмовляється це зробити, що він підтвердив також і в судовому засіданні. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника квартири користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування цією квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на таку, а відтак - припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів її сім'ї на користування цією квартирою. Таким чином, права членів сім'ї власника квартири на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника квартири на відчуження такої, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника квартири. Частина ж 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником квартири, при умові збереження права власності на квартиру цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Зазначене відповідає нормам ст.47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст.311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. В даному випадку норми ст.64 ЖК України не можуть застосовуватись до правовідносин між сторонами цієї справи, оскільки правове положення членів сім'ї власника квартири, визначене ст.156 ЖК України й на них не поширена дія ст.64 ЖК України, тому члени сім'ї власника квартири не можуть користуватися тими ж правами, які надаються членам сім'ї наймача. Саме з таких позицій виходив Верховний Суд України в ухвалі від 6 листопада 2002 року та від 4 жовтня 2006 року, визнавши, що з припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника. При прийнятті рішення по даній справі апеляційним судом також приймається до уваги правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові\~\~від 18 вересня\~\~2008 року у справі за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355\~\~ЦПК України, оскільки згідно\~\~ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Таким чином, право [PERSON] на проживання у спірній квартирі похідне від права колишнього власника\~\~[PERSON], членом сім'ї якої він являється та за згодою якої проживав у вказаній квартирі. Як встановлено судом, сторони ніколи однією сім'єю не проживали в\~\~спірній квартирі, позивач з моменту переходу права власності на квартиру до нього не надавав своєї згоди на проживання в ній відповідача, навпаки, з моменту придбання у власність спірної квартири позивачем на підставі договору купівлі-продажу, відповідач, який залишився проживати в квартирі як член сім'ї колишнього власника квартири, не пускає позивача до квартири взагалі, чим чинить йому перешкоди у користуванні своєю власністю. Суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що позивач набув право власності на спірну квартиру незаконно, оскільки договір купівлі-продажу квартири був посвідчений нотаріально, право власності [PERSON] на квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку, на час розгляду справи договір купівлі-продажу ніким, в тому числі [PERSON] та [PERSON], не оспорювався, не визнаний в судовому порядку недійсним. При цьому, в матеріалах справи міститься розписка [PERSON] від 16.01.2015 року про отримання від [PERSON] коштів в сумі 309000 грн. за продаж квартири (а.с. 7). Також згідно нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 18.05.2015 року, вона підтвердила, що отримала від [PERSON] за продану квартиру №2 блок №7 в будинку №14а по вул.Залізничній в м.Львові повну суму розрахунку, а саме 309000 грн. При цьому зазначено, що в момент підписання договору купівлі-продажу квартири від 16.01.2015 року вона усвідомлювала значення своїх дій, розуміла його значення, умови, правові наслідки, та підтвердила відсутність заперечень щодо посвідченого договору купівлі-продажу. Крім цього, [PERSON] була залучена у даній справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, і згідно заяви її представника від 30.07.2015 року, позов про виселення сина вона підтримує повністю. Поряд з цим, слід зауважити, що проведення СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12015140060000335, на що покликається відповідач, не може бути перешкодою для розгляду даної цивільної справи по суті і прийняття рішення у такій, не може вважатись обставиною, що спростовує доводи позивача, і підставою для відмови в позові. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на наведене та встановивши, що відповідач вселився та проживає у спірній квартирі зі згоди колишнього власника [PERSON], право власності якої на квартиру припинилось у зв'язку з її продажем, а з припиненням права власності [PERSON] припиняється й право користування житлом відповідача та враховуючи, що відповідач не набув самостійного права на спірну квартиру або її частку з підстав, передбачених законом, суд приходить до висновку, що право позивача, як\~\~нового власника зазначеної квартири, порушено, що відповідно до правил ст.391 ЦК України є підставою для усунення порушень прав власника, усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном за обранимпозивачем способом захисту порушеного права. Оскільки відповідач мешкає у спірній квартирі, у зв'язку з чим позивач не має можливості здійснювати своє право власності на квартиру, а також не має можливості належним чином користуватися та розпоряджатися своїм майном, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, виселивши [PERSON] із квартири №2 блок №7 в будинку №14а по вул.Залізничній в м.Львові без надання іншого житла. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 243,60 грн. судового збору, сплаченого позивачем (а.с.1).

Outcome: approved