Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

17 вересня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Нововолинського ліцею-інтернату Волинської обласної ради про визнання наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 19 листопада 2013 року працювала в Нововолинському ліцеї-інтернаті на посаді головного бухгалтера. Наказом №110 к тр від 21 серпня 2015 року була звільнена з займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обовязків, на підставі п.1 ст.41 КЗпП України. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки всупереч вимогам ст.149 КЗпП України в неї не відбиралися жодні письмові чи усні пояснення. Про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення їй стало відомо лише при ознайомленні з наказом. Крім того зазначає, що вказана у наказі підстава не може бути підставою для звільнення з роботи, оскільки ст.10 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» регламентує інвентаризацію активів і зобовязань, а не дисциплінарну відповідальність посадових осіб. Вказує, що у наказі про звільнення не наведено жодних фактів, які б вказували на невиконання покладених на головного бухгалтера обовязків щодо інвентаризації активів і зобовязань. Наголошує, що з наказом №10 від 05 лютого 2015 року щодо проведення інвентаризації майна, вона ознайомлена не була, оскільки обовязки за цим наказом на неї не покладалися. Безпідставним вважає твердження відповідача про невиконання нею посадових обовязків, передбачених у п.п.2.8, 2,9 посадової інструкції, оскільки ці пункти не визначають її безпосереднього обовязку щодо проведення інвентаризації. Крім того зазначає, що про в наказі про звільнення відповідач вказує на порушення нею пунктів 4,5,10 положення «Про інвентаризацію активів та зобовязань», якими передбачено обовязок власника чи уповноваженого органу проводити інвентаризацію, умови її проведення та порядок звітності. Просить врахувати, що 22 квітня 2015 року на засіданні комісії Управління Державної казначейської служби України у м. Нововолинську Волинської області результат оцінки виконання нею, як головним бухгалтером бюджетної установи своїх повноважень одноголосно визнано позитивним. Також вказує, що в порушення ст.116 КЗпП України, перед виплатою належних їй при звільненні сум, відповідач не повідомив її письмово про нараховані кошти, а в день звільнення не провів з нею повного розрахунку. Наголошує, що відповідач незаконно позбавив її гарантованого Конституцією України права на працю, що призвело до моральних страждань, втрати душевного спокою і порушення її нормальних життєвих звязків. Зазначена у трудовій книжці причина звільнення, позбавила її можливості стати на облік у центрі зайнятості, отримувати соціальну допомогу по безробіттю. Крім того, вона, будучи інвалідом ІІ групи, не може влаштуватися на роботу з фізичним навантаженням, а підірваний відповідачем її авторитет, позбавляє її можливості працювати за фахом. З огляду на вищевикладене, просить суд визнати незаконним та скасувати наказ Нововолинського ліцею-інтернату Волинської обласної ради №110 к тр. від 21 серпня 2015 року, з 21 серпня 2015 року поновити її на посаді головного бухгалтера Нововолинського ліцею-інтернату Волинської обласної ради, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 серпня 2015 року до дня поновлення її на роботі, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць, а також стягнути моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 22\~000 грн. і 360 грн. витрат на оформлення довіреності її представника. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі, просили його задоволити з підстав викладених у позовній заяві. [PERSON]М у судовому засіданні пояснила, що зазначені у наказі підстави для її звільнення є необгрунтованими, оскільки за час перебування її на посаді головного бухгалтера Нововолинського ліцею-інтернату Волинської обласної ради жодного разу не порушувала покладених на неї посадових обовязків. Крім того, в порушення трудового законодавства, відповідач не відібрав у неї пояснень щодо допущених, на його думку, вказаних у наказі про звільнення з роботи, порушень, не врахував обставин, які підлягають зясуванню під час прийняття рішення про застосування до особи дисциплінарного стягнення, а видав незаконний наказ про звільнення з роботи. Також пояснила, що перед тим, як видати незаконний наказ, директор ліцею [PERSON], запропонував їй написати заяву про звільнення з роботи за згодою сторін, а коли вона відмовилася, то звільнив її незаконно за ч.1 ст.41 КЗпП України. Просить позовні вимоги задоволити повністю. Представник відповідача [PERSON] та [PERSON] позов не визнали, з мотивів викладених у письмових запереченнях (а.с.21-25, 90-92, 152-156, 167-168). В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] стверджував, що відібрання пояснення у особи в звязку з притягненням її до дисциплінарної відповідальності, не є обовязковим, а тому твердження позивача про незаконність її звільнення, не можуть бути враховані при вирішенні спору. Зазначив, що оспорюваний наказ виданий в звязку із невиконанням головним бухгалтером покладених на неї посадовою інструкцією обовязків, тому підстав для його скасування немає. Представник відповідача [PERSON], директор Нововолинського ліцею-інтернату не заперечив, що погоджував позитивну оцінку виконання посадових обовязків головним бухгалтером [PERSON] в квітні місяці 2015 року, оскільки на цей час йому не було відомо про стан інвентаризаційної роботи в ліцеї. Наголосив, що позивач відмовилася ознайомлюватися з наказом від 21 серпня 2015 року про її звільнення за ч.1 ст.41 КЗпП України. Представник відповідача [PERSON] пояснив, що будь-яких пояснень по суті вчиненого нею проступку у [PERSON] перед застосуванням дисциплінарного стягнення у виді звільнення з роботи, не відбиралося, оскільки ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ, у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що це є необовязковою умовою для звільнення. Просили у позові відмовити повністю за безпідставністю вимог [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. У судовому засіданні встановлено, що з 19 листопада 2013 року позивач [PERSON] працювала на посаді головного бухгалтера Нововолинського ліцею-інтернату Волинської обласної ради. Також, судом встановлено, що [PERSON], на момент виконання посадових обовязків головного бухгалтера ліцею, визнана інвалідом ІІ групи (а.с.13). Відповідно до наказу №10 к тр від 21 серпня 2015 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст.41 КЗпП України, за одноразове грубе порушення трудових обовязків. (а.с.8) Як підставу звільнення позивача у оспорюваному наказі відповідач зазначає про безвідповідальне ставлення головного бухгалтера [PERSON] до організації роботи бухгалтерської служби, відсутність контролю щодо виконання працівниками їх безпосередніх повноважень і наказів директора, що потягло за собою порушення ч.2 ст.10 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», пунктів 4, 5, 10 положення «Про інвентаризацію активів та зобовязань», затвердженого наказом МФУ 02.09.2014 року №879 в частині контролю за виконанням у проведенні інвентаризаційної роботи прийняття-передачі матеріальних цінностей з вересня 2014 року, в тому числі і покладених на бухгалтера [PERSON], згідно наказу директора 10к тр від 05.02.2015 року, на підставі ст.147 КЗпП України (а.с. 8). Як вбачається з акту від 21.08.2015 року, [PERSON] цього числа відмовилася знайомитися з наказом про звільнення іі з роботи на підставі ч.1 ст.41 КЗпП України. (а.с.27). Як встановлено судом, наказом №75аг від 27 жовтня 2014 року «Про проведення планової інвентаризації», директором Нововолинського ліцею-інтернату Волинської обласної ради [PERSON], затверджено інвентаризаційну комісію, членом якої була головний бухгалтер [PERSON] Визначено строк проведення інвентаризації в період з 01 листопада 2014 року до 30 листопада 2014 року, а бухгалтерію ліцею зобовязано провести інвентаризацію у відповідності до Інструкції, зокрема підготувати та провести документацію у відповідності до п.1.16 та 1.21 Інструкції. Контроль за виконанням наказу директор залишив за собою (а.с.80). У відповідності до п.3 наказу №10 к тр від 05 лютого 2015 року, бухгалтера [PERSON] було зобовязано провести інвентаризацію переданого-прийнятого майна, в звязку із зміною матеріально-відповідальних осіб. З пояснювальної записки [PERSON] від 26 червня 2015 року вбачається, що інвентаризація не була проведена вчасно у звязку з великим навантаженням і обємами роботи. З цієї ж причини відсутні акти прийняття-передачі матеріальних цінностей між матеріально-відповідальними особами (а.с.9). Як пояснив в суді представник відповідача, бухгалтер [PERSON] на даний час звільнена з роботи за згодою сторін. Згідно пояснювальної записки [PERSON] з наказом №10 к.тр. від 05 лютого 2015 року позивач ознайомлена не була, жодних обовязків в рамках цього наказу, на неї покладено не було, а тому їй нічого невідомо щодо виконання чи не виконання цього наказу. Відповідно до п.2.8 Посадової інструкції головного бухгалтера Нововолинського ліцею інтернату Волинської обласної ради, [PERSON] бере участь у проведенні інвентаризаційної роботи у ліцеї, оформленні матеріалів, повязаних з нестачами та відшкодування втрат від нестач, крадіжками та псування активів ліцею.(а.с.62) Згідно ст.41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Відповідно до п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року із наступними змінами, розглядаючи трудові спори у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом статтями 147(1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цьогострок, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувалися при звільненні ступінь тяжкості вчиненого ним проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Відповідно до ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Відповідно до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. У судовому засіданні встановлено, що у [PERSON] не вимагались письмові пояснення по суті вчинення нею, на думку відповідача, одноразового грубого порушення трудових обовязків, що прямо суперечить ст.149 КЗпП України. Твердження представника відповідача про необовязковість відібрання такого пояснення, не відповідає вказаним вимогам трудового законодавства, є необґрунтованим, а тому не може бути взяте до уваги судом при вирішенні спору. Слід зазначити, що право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством, а тому у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача [PERSON], недоліки у роботі [PERSON] були виявлені в результаті аналізу її діяльності за період з вересня 2014 року по серпень 2015 року, а тому, на думку суду, не можуть розцінюватися як одноразове грубе порушення нею трудових обовязків, яке підпадає під дію п.1 ст.41 КЗпП України. Як пояснив в суді представник відповідача, мали місце ряд фактів, а саме: безвідповідальне ставлення головного бухгалтера [PERSON] до організації роботи бухгалтерської служби, відсутності з її сторони контролю щодо виконання працівниками їх безпосередніх обовязків, в тому числі підпорядкованого бухгалтера [PERSON] стосовно несвоєчасного проведення інвентаризації товаро-матеріальних цінностей при переведенні чи звільненні матеріально відповідальних осіб ліцею, а також невиконання наказів директора ліцею. Представниками відповідача, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, не надано суду належних і допустимих доказів щодо вчинення позивачем одноразового грубого порушення трудових обовязків, а судом встановлено, що дії (бездіяльність) головного бухгалтера не мають характеру одноразового грубого порушення трудових обовязків, а можуть розцінюватися лише як триваючі, оскільки позивач, на думку відповідача, не виконувала трудові обовязки протягом значного періоду часу, тому суд приходить до висновку щодо незаконності звільнення [PERSON] з підстав, передбачених п.1 ст.41 КЗпП України. Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] слід поновити на посаді головного бухгалтера Нововолинського ліцею-інтернату Волинської обласної ради. Відповідно до ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Виходячи з довідки про середньоденний заробіток позивача від 11 березня 2016 року (а.с.157), довідки про норми тривалості робочого часу з червня 2015 року по липень 2015 року (а.с.158) та беручи до уваги, що у довідку про середню заробітну плату [PERSON] від 02 вересня 2015 року бухгалтером [PERSON] помилково включено виплати позивачу за час перебування її у щорічній відпустці (а.с.159), суд приходить до висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу слід нараховувати за період з 25.08.2015 року по 25.03.2016 року включно, тобто за 150 робочих днів (серпень 2015 року - 5 р.д., вересень 2015 року - 22 р.д., жовтень 2015 року - 21 р.д., листопад 2015 року - 21 р.д., грудень 2015 року - 23 р.д., січень 2016 року - 19 р.д., лютий 2016 року - 21 р.д, березень 2016 року - 18 р.д.) у розмірі 29055 грн. (193,70 грн. х 150). Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз'яснив Верховний Суд України у п. 9 постанови Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках потерпілого, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Недбала проти Польщі» (2000), «Джабарі проти Туреччини» (2000), «Тома проти Люксембургу» (2001), визнавши звільнення [PERSON] незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру, що підлягає стягненню з відповідача на відшкодування моральної шкоди суд враховує характер та спосіб її заподіяння, тривалість часу, протягом якого порушені права не були поновлені, а також дії позивача, які призвели до причин ініціювання звільнення та ту обставину, що задоволення позову в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу є одночасно і компенсацією заподіяних моральних страждань, тобто справедливою сатисфакцією, приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 500 гривень на відшкодування моральної шкоди. Також, до стягнення з Нововолинського ліцею-інтернату Волинської обласної ради в дохід держави підлягають судові витрати: 291 судового збору за вимогою майнового характеру, 243,60 грн. судового збору за вимогою немайнового характеру, а всього 534,60 грн. Всупереч вимогам ст.84 ЦПК України, позивачем не надано суду жодних доказів на обґрунтування своїх вимог про стягнення з відповідача 360 грн. витрат на оформлення довіреності представника, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача вищевказаних сум до задоволення не підлягає. На підставі п.4 ч.1 ст.367 ЦПК України, рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді головного бухгалтера Нововолинського ліцею-інтернату Волинської обласної ради допустити до негайного виконання.

Outcome: approved