Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

29.10.2021р. позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку виділу частки в праві спільної сумісної власності подружжя та на 1/2 частину цієї ж квартири в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Позов обґрунтовує тим, що в період шлюбу з [PERSON] на підставі ордеру №1217 від 24.12.1984р. їм на родину з 4-х осіб була виділена в користування квартира [ADDRESS] , яка знаходилась в ЖБК №285 «Монтажник-2». ЇЇ чоловік був членом цього ЖБК, після його смерті членом ЖБК стала вона. Пай за вказану квартиру було ними виплачено за рахунок спільних коштів в 15.12.1992р., у зв`язку з чим вони набули право спільної сумісної власності на зазначену квартиру. Але за життя чоловіка вони не встигли оформити та зареєструвати своє право власності, питання щодо виділу частки у майні як одного з подружжя вона також не ставила. ЇЇ чоловік помер [INFO] . Спадкоємцями першої черги після його смерті є вона як дружина та їх діти [PERSON] та [PERSON] . На час смерті чоловіка вона проживала з ним разом за однією адресою і прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в володіння та управління спадковим майном, оскільки продовжувала проживати у вказаній квартирі, здійснювала її утримання, оплачувала житлово-комунальні послуги. Крім того, звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка. Їх сини на той час вже проживали окремо і з заявами про прийняття спадщини після смерті батька не звертались. В 2021р. вона звернулась до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, але нотаріусом їй було відмовлено, оскільки відсутні правоустановчі документи на спадкове майно. У зв`язку з цим вона не може в нотаріальному порядку оформити своє право власності на спадкове майно, яке набула правомірно. В судове засідання представник позивачки [PERSON] - адвокат Ярошенко О.О. не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не прибули, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позов визнають повністю. Представник третьої особи ЖБК №285 «Монтажник-2» в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову не заперечує. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін та третьої особи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, знаходить позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню за такими підставами. Суд встановив, що позивачка [PERSON] , [INFO] , з 22.07.1977р. перебувала у шлюбі з [PERSON] , [INFO] . Від шлюбу мають двох синів - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] [PERSON] помер [INFO] . На момент смерті він був зареєстрований та проживав разом з дружиною [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира була виділена в користування [PERSON] та членам його родини (дружина [PERSON] , сини [PERSON] та [PERSON] ) в ЖБК №285 «Монтажник-2» на підставі ордеру №1217, виданого 24.12.1984р. виконкомом Запорізької міської ради народних депутатів. Пай за зазначену квартиру в сумі 15701,80грн. було виплачено 15.12.1992р. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.10.2021р. право власності на вказану квартиру за будь-якою особою не зареєстровано, під забороною або в іпотеці вона не перебуває. 23.07.2001р. позивачка [PERSON] як спадкоємиця першої черги за законом (дружина спадкодавця) звернулася до Восьмої запорізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка [PERSON] . На підставі цієї заяви була заведена спадкова справа №310/01, яка на час розгляду справи є чинною. Сини спадкодавця - відповідачі [PERSON] та [PERSON] 23.07.2001р. подали нотаріусу заяви про відмову від спадщини після смерті батька [PERSON] 15.03.2003р. державним нотаріусом Восьмої запорізької державної нотаріальної контори позивачці [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON] на спадкове майно - автомобіль «ЗАЗ 968М», 1992р.в., реєстраційний номер [NUMBER] , [NUMBER] простих іменних акцій ВАТ «Запорізький завод феросплавів», вклади з відсотками та компенсаційними нарахуваннями на рахунку № [NUMBER] у філії Ленінського відділення Ощадбанку №5991/0109 м.Запоріжжя та на рахунках № [NUMBER] , № [NUMBER] в Якимівському відділенні Ощадбанку №3152 Запорізької області. Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №1-86. 22.09.2021р. [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва на про право на спадщину за законом на спадкове майно - квартиру [ADDRESS] . Постановою державного нотаріуса Восьмої запорізької державної нотаріальної контори від 22.09.2021р. позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів на зазначене спадкове майно. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, в т.ч. шляхом визнання права власності. Згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На даний час позивачка просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири як на частку в спільному сумісному майні подружжя та на 1/2 частину квартири - в порядку спадкування за законом після чоловіка, який помер [INFO] . Вирішуючи справу, суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно із п.1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Враховуючи те, що правовідносини щодо набуття подружжям [PERSON] права власності на спірну квартиру та щодо спадкування після смерті [PERSON] виникли до 01.01.2004р., суд вважає необхідним застосувати до них норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України від 07.02.1991 № 697-XII «Про власність» (втратив чинність з 20.06.2007р.), Кодексу про шлюб та сім`ю від 20.06.1969 № 2006-VII. Так, за змістом ст.86,128 ЦК УРСР 1963р. право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. При цьому, відповідно до п.3 постанови Верховної Ради України від 26.03.1991р. «Про порядок введення в дію Закону України «Про власність», положення ст.15 зазначеного Закону застосовуються до правовідносин, що виникли як до, так і після 15 квітня 1991 року (дата введення в дію Закону України «Про власність»). Крім того, діюче на той час цивільне законодавство не пов`язувало виникнення права власності на нерухоме майно із проведенням його реєстрації. Згідно з ст.16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Згідно з ст.22 КпШС України (чинною на час придбання спірної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Отже, у сімейному законодавстві на час виникнення спірних правовідносин діяла презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості. З`ясувавши усі обставини справи та оцінивши надані суду докази, суд вважає, що квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] , оскільки придбана шляхом її викупу в ЖБК №285 «Монтажник-2» в 1992р. в період зареєстровано шлюбу між позивачкою [PERSON] та її чоловіком [PERSON] , незалежно від того, на кого було оформлено право власності і хто був членом кооперативу. Вони разом тривалий час мешкали у вказаній квартирі, володіли та користувалися нею. На даний час ЖБК №285 «Монтажник-2» не заперечує правомірності набуття родиною [PERSON] як членами ЖБК права власності на вказану квартиру. При цьому, суд враховує, що частки подружжя в спільному майні є рівними, тобто кожному належить по 1/2 частині вказаного майна. У зв`язку з тим, що чоловік позивачки [PERSON] помер [INFO] , вона немає можливості в позасудовому порядку оформити своє право власності на 1/2 частину спірної квартири як на частку в спільному сумісному майні подружжя, тому її право підлягає захисту судом шляхом визнання права власності на 1/2 частину вказаної квартири як на частку в спільному сумісному майні подружжя. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, суд виходить з того, що згідно з ст.529 ЦК УРСР в редакції, чинній на момент відкриття спадщини, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно з ч.1 ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з ст.549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Крім того, суд виходить з того, що свідоцтво про право на спадщину видається нотаріусом за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в установленому законом порядку. Лише у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, в т.ч. з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна за спадкодавцем, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оцінивши обставини справи та наявні докази, суд вважає встановленим та доведеним, що позивачка [PERSON] правомірно набула право власності на частку спадкового майна, яке залишилось після смерті її чоловіка, оскільки на момент його смерті проживала з ним разом в спірній квартирі, до т.ч. зареєстрована та проживає в ній, здійснює заходи щодо утримання квартири, тобто позивачка [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка відповідно до п.1 ст.549 ЦК України 1963р. шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Крім того, вона ще в 2001р. звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом. Нотаріусом була заведена спадкова справа, видано свідоцтво про право на спадщину за законом на інше спадкове майно (автомобіль, вклади на банківських рахунках, акції). У видачі свідоцтва про право на спадщину у вигляді зазначеної квартири нотаріусом відмовлено у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановчого документу на спадкове нерухоме майно, що підтверджено належним чином - постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Однак, на думку суду, відсутність правоустановчого документа не позбавляє спадкоємця права на спадщину, оскільки вона належить йому з моменту відкриття спадщини. Отже, позивачка [PERSON] позбавлена права в передбаченому законом нотаріальному порядку оформити своє право на спадщину у вигляді частки зазначеної квартири, яке залишилось після смерті її чоловіка, чим порушується (не визнається) її право власності на спадкове майно. Суд також враховує, що відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] , які є дітьми померлого [PERSON] і відповідно також спадкоємцями першої черги, в в установленому законом порядку та строк подали нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті батька, у зв`язку з чим вважаються такими, що не прийняли спадщину. Крім того, позов [PERSON] вони визнали повністю, її право власності на спірне майно не оспорюють. Таке визнання не суперечить закону, не порушує чиїх-небудь прав, свобод та інтересів. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно з ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вимог діючого законодавства, завдань цивільного судочинства, принципів верховенства права, законності, пропорційності, справедливості та розумності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] , у зв`язку з чим її позов слід задовольнити повністю.

Outcome: approved