Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

31 січня 2020 року позивачі звернулися до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вищезазначеним позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просили визнати за ними право власності на квартиру [ADDRESS] , придбаної за договором № НМ-0245 купівлі-продажу, укладеним між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 01 березня 2001 року та зареєстрованим на Українській універсальній біржі. Обґрунтовуючи позов посилалися на те, що 01 березня 2001 року між відповідачами та ними було укладено договір № НМ-0245 купівлі-продажу за яким відповідачі продали, а позивачі купили житлову квартиру [ADDRESS] . Договір було укладено та зареєстровано на Українській універсальній біржі, який не було посвідчено нотаріально через відсутність відповідної практики на момент здійснення правочину на підставі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу». Відповідно до умов договору вони виконали всі умови договору, зокрема сплатили продавцям вартість нерухомого майна, обумовлену договором, а продавці в свою чергу звільнили нерухоме майно, виписалися і передали його у власність, що ніким не заперечувалося. Вищезазначена квартира зареєстрована за ними в Лубенському міжрайонному бюро технічної інвентаризації, вони володіють та користуються нею. Сторони по договору протягом 19 років жодних претензії не мали і не мають на даний час, оскільки повністю виконали його умови. Однак у 2019 році при з`ясуванні питання про можливість розпоряджатися власністю позивачі дізналися, що з 01 січня 2004 року договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. За таких обставин вони не можуть вільно розпоряджатися своїм майном, оскільки договір купівлі-продажу не посвідчений нотаріально.Тому змушені звернутися до суду за захистом своїх прав, зокрема права власності на квартиру, оскільки не можуть у повній мірі володіти, використовувати та розпоряджатися своїм нерухомим майном. Ухвалою судді від 05.02.2020 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального провадження, призначено підготовче засідання. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в підготовче засідання не з`явилися, подали заяви в яких просили справу розглядати без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі (а.с. 62, 64-66). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в підготовче засідання не з`явилися, подали заяви в яких просили справу розглядати без їх участі, позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечували (а.с. 58-61). В зв?язку з неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 01 березня 2001 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено договір № НМ-0245 купівлі-продажу житлової квартири за адресою: [ADDRESS] та зареєстровано на Українській універсальній біржі (а.с.21). Договір купівлі - продажу нотаріально не посвідчений. [PERSON] 13 вересня 2014 року уклала шлюб із [PERSON] та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 13.09.2014 (а.с. 19). Відповідно до довідки ДКП «Миргородтехінвентаризація» від 22 січня 2020 року №32-Т право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за реєстровим № 54 в реєстровій книзі № 46 за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/4 частині згідно договору № НМ-0245 купівлі - продажу від 01.03.2001 зареєстрованого на Українській універсальній біржі (а.с.23). Згідно даного договору купівлі-продажу вищезазначена квартира складається з наступного: коридор 4,4 кв.м., кухня 8,6 кв.м., кімната жила - 17,0 кв.м., кімната жила - 12,0 кв.м., кладова - 1,0 кв.м., кімната жила 8,5 кв.м., туалет 0,9 кв.м., ванна 2,6 кв.м., коридор 5,8 кв.м., лоджія 2,3 кв.м., лоджія 1,6 кв.м. Загальна площа даної квартири становить 64,7 кв.м., житлова площа - 37,5 кв.м. (а.с. 21). 22.01.2020 проведено інвентаризацію та оцінку квартири. Згідно довідки ДКП «Миргородтехінвентаризація» № 32-Т від 22.01.2020 року загальна площа трьохкімнатної квартири становить 67,9 кв.м., житлова площа 37,5 кв.м., загальна вартість квартири згідно оцінки складає 147883 (сто сорок сім тисяч вісімсот вісімдесят три) гривні (а.с. 23). Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності і регулюються Конституцією України, ЦК Української РСР 1963 року, ЦК України та ЦПК України. Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Відповідно до положень ст.224 ЦК Української PCP (1963 року), що діяв на момент виникнення цивільних правовідносин, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК Української PCP нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Згідно ст. 47 ЦК Української PCP якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно ст. 227 ЦК України 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Разом з тим, за положеннями ст.15 Закону України «Про товарні біржі», в редакції яка була чинною на час укладення договору, не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Відповідно до положень ч. 1 ст.4 ЗУ «Про власність» власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Відповідно до положень ст.12 ЗУ «Про власність» праця громадян є основою створення і примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В порядку ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання. За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з положенням ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Позовні вимоги позивачів не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підлягає до задоволення, шляхом визнання за ними права власності на квартиру [ADDRESS] , придбаної за договором № НМ-0245 купівлі-продажу, укладеним між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 01 березня 2001 року та зареєстрованим на Українській універсальній біржі. При поданні позовної заяви позивачами сплачено судовий збір в сумі 1478 грн. 84 коп., тобто по 369 грн. 71 коп. кожним, відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" (а.с. 1-4). Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням викладеного суд приходить висновку про повернення позивачам 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме по 184,85 грн. кожному. В зв`язку з тим, що позивачі просили не стягувати судові витрати з відповідачів, тому суд,

Outcome: approved