Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після померлого [INFO] [PERSON] на: 57/100 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] автомобіль ГАЗ-24, 1983 року випуску, колір білий, державний номер [NUMBER], причіп ТОМ650, 1991 року випуску, колір сірий, державний номер [NUMBER], В обґрунтування позовної заяви зазначила, що 16.07.2016 року її батьком, [PERSON], [INFO] було складено заповіт на її користь, [PERSON] (до шлюбу - [PERSON]), всього майна заповідача, яке буде наявним на день його смерті. Як зазначає позивач, на момент складання заповіту та на момент його смерті, вона проживала разом з батьком в одному будинку, за адресою: [ADDRESS] оскільки батько тяжко хворів, не міг самостійно пересуватися та потребував постійного догляду. Інших рідних, хто міг доглядати за батьком не було, його дружина (мати позивача) померла раніше. Опіку над батьком вона не встановлювала, оскільки він був дієздатний, проте не міг вільно пересуватися через полінейропатію нижніх кінцівок та потребував постійного цілодобового догляду. За вказаною адресою позивач проживала з батьком останні роки до його смерті, оскільки за вказаною адресою йому надавалася медична допомога, якої він постійно потребував. У зв'язку з важким станом батька та складним матеріальним становищем у позивача не було можливості призначити [PERSON] професійного піклувальника або забезпечити його перебування у спеціальних медичних закладах. Через необхідність постійного догляду за батьком, у позивача не було можливості офіційно зареєструватися з батьком за однією адресою. [INFO] батько позивача помер внаслідок його хвороби за адресою їх з ним постійного місця проживання: [ADDRESS] Всі дії щодо оформлення смерті батька, його поховання, наглядом за його майном вчинялися особисто позивачем, оскільки дружини, інших рідних дітей, родичів в батька не залишилося. За твердженням позивача, будь-які інші спадкоємці за заповітом або за законом після смерті батька на сьогодні відсутні. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: 57/100 житлового будинку за адресою: [ADDRESS]; житловий будинок за адресою: [ADDRESS]; автомобіль ГАЗ 24, 1983 року випуску, колір білий, державний номер [NUMBER] та причіп ТОМ650, 1991 року випуску, колір сірий, державний номер [NUMBER]. Позивач зазначає, що в травні 2017 року вона звернулась до нотаріальної контори для оформлення прав на спадкове майно, проте їй було відмовлено з тієї причини, що у позивача відсутнє документальне підтвердження факту проживання за однією з батьком адресою на момент його смерті, оскільки згідно відмітки в паспорті офіційно позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS], а [PERSON] за адресою: [ADDRESS] Факт її фактичного проживання разом з батьком в зв'язку з доглядом за ним для нотаріуса не був таким, що дає право на оформлення спадщини. За твердженням позивача, фактично з 2014 року вони з батьком постійно проживали за однією адресою: [ADDRESS] 15.12.2017 року [PERSON] подала документи до П"ятої Запорізької державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого [INFO] [PERSON] Постановою від 15.12.2017 року нотаріусом П"ятої Запорізької державної нотаріальної контори позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, роз'яснено її право на звернення до суду для підтвердження факту проживання з заповідачем за однією адресою на момент його смерті, після чого їй буде видано свідоцтво про право на спадщину. Крім того, приватним нотаріусом було зазначено про відсутність в реєстрі нерухомого майна запису про реєстрацію прав власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], а тому визнання права на спадкове майно можливе лише в судовому порядку в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на нерухомість. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні, пояснила, що вона є сусідкою позивача та мешкає за адресою: [ADDRESS], має добрі стосунки з позивачем, крім того зазначила, що підтверджує той факт, що позивач забрала до себе хворого батька у грудні 2015 року та доглядала за ним до листопада 2016 року. Крім того пояснила, що інших спадкоємців окрім позивача в померлого немає. Свідок [PERSON], допитаний в судовому засіданні, пояснив, що він є чоловіком позивача та мешкає за адресою: [ADDRESS] Крім того пояснив, що в грудні 2015 року вони з дружиною перевезли [PERSON] на постійне місце проживання у будинок за адресою: [ADDRESS] у зв'язку з тим, що останній хворів та не міг самостійно ходити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі, відзиву або будь-яких заяв до суду не подавав, а тому на підставі статей 280 - 282 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи без участі відповідача за письмовою згодою позивача. За таких обставин судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача та її представника, заслухавши покази свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Відповідно до статей 77, 78, 79 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі статтею 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] помер батько позивача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 21.11.2016 року Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, серія [NUMBER] (а.с.17), копією довідки про причину смерті (а.с.18), копією свідоцтва про народження позивача, серії [NUMBER] (а.с.12), копією свідоцтва про одруження, серія [NUMBER] (а.с.13) згідно якого позивач, у зв'язку з укладенням шлюбу, змінила своє прізвище з «[PERSON]» на [PERSON]». Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме: 57/100 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.03.1995 року, посвідченого нотаріусом П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н.В. за №2-1605(а.с.23-24), копією реєстраційного посвідчення (а.с.22), копією технічного паспорту (а.с.25-27); житловий будинок за адресою: [ADDRESS] що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 12.05.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В. за №1088 (а.с.29), копією витягу з Державного реєстру правочинів (а.с.30), копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.31); легковий седан «ГАЗ-24» 1983 року випуску, колір білий, державний номер [NUMBER], що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданого Запорізьким МРЕВ-1 ДАІ ГУ УМВС України 10.07.2004 року (а.с.20); транспортний причіп ТОМ650, 1991 року випуску, колір сірий, державний номер [NUMBER], що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 21.09.1991 року, виданого Запорізьким ДАІ (а.с.21). Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. [PERSON] на випадок своєї смерті склав заповіт, відповідно до якого все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати, і на що він за законом та за заповітом матиме право заповів позивачу [PERSON], що підтверджується копією заповіту від 16.07.2016 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Котляр А.І., зареєстровано в реєстрі за № 274 (а.с.15). Відповідно до частини 1 статті 1297 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Позивач заявив про своє бажання прийняти спадщину, подавши відповідну заяву до П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори. Однак, постановоюдержавного нотаріуса П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори від 15.12.2017 року позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом було відмовлено на підставі того, що позивачем не було надано документів, що підтверджують факт постійного проживання з померлим в порядку статті 1268 Цивільного кодексу України та правовстановлювальних документів на нерухоме майно, що входить до складу спадщини (а.с.50-51). Відповідно до листа П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори від 27.02.2018 року (а.с.75) повідомлено, що спадкова справа після померлого [INFO] громадянина [PERSON] не заводилась, до нотаріальної контори спадкоємці не звертались. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] останні роки перед його смертю мешкав за адресою: [ADDRESS] разом зі своєю донькою - позивачем по справі, що підтверджується копією довідки з місця проживання про склад сім'ї незареєстрованих осіб від 10.06.2017 року № б/н (а.с.34), копією листа Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» (а.с.35). Зазначений факт підтвердили також свідки [PERSON] та [PERSON], допитні в судовому засіданні. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, показання свідків об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Вищевказані докази суд, у відповідності до статей 77, 78 Цивільного процесуального кодексу України, вважає належними та допустимими, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування та одержані у встановленому законом порядку. В силу вимог статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Зібраними у справі доказами підтверджуються, що позивач на момент смерті [PERSON] проживала разом із спадкодавцем, а відтак, позивач вважається спадкоємцем, який прийняв спадщину у встановлений законом строк та у порядку, визначеному законом. Статтею 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з статтею 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1, 2 статті 1220 Цивільного кодексу України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). В силу вимог частин 1, 2 статті 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до вимог частини 5 статті 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та вимог частини 3 статті 1296 Цивільного кодексу України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги той факт, що позивач з об'єктивних причин не має можливості оформити свої спадкові права на майно після померлого батька [PERSON], хоча фактично прийняла спадщину, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до статті 1 Закону України «Про судовий збір» - судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. З огляду на вищевикладене, на думку суду, вина Запорізької міської ради у порушенні прав позивача у розумінні статті 4 Цивільного процесуального кодексу України відсутня, а тому немає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору.

Outcome: approved