Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначають, що у квартирі [ADDRESS], яка належала сторонам на праві спільної сумісної власності, відповідач перестав проживати з 2013 року. 30 березня 2017 року співвласники квартири [ADDRESS] домовились про визначення рівних часток на вказану квартиру, припинили право спільної сумісної власності та набули право спільної часткової власності. 30 березня 2017 року відповідач [PERSON] подарував свою частку квартири своїй дочці [PERSON] Вказують, що на даний час особистих речей відповідача у квартирі немає, [PERSON] не сплачує комунальні платежі, квартирою не цікавиться, не бере участі в її утриманні. Вважає, що оскільки право власності на частку в квартирі за відповідачем припинено, то він втратив право користування спірним житловим приміщенням. З огляду на наведене, просять визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою №48 по вул. Станіславського, 11а в місті Луцьку Волинської області. Позивачі [PERSON] та [PERSON], кожен зокрема, в судове засідання не зявились, подали суду заяви про розгляд справи без їх участі. Представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] клопотанням від 11 вересня 2017 року також просив розгляд справи здійснювати без його участі, позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, зокрема, через розміщення судового оголошення в пресі. За погодженням позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Кожна особа, як слідує зі змісту ст.3 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 2004 року квартира [ADDRESS] належала сторонам на праві спільної сумісної власності (а.с.5). Відповідно до копії договору від 30 березня 2017 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] домовилися про визначення часток на квартиру [ADDRESS], і вважають, що їхні частки у праві спільної сумісної власності на цю квартиру є рівними, тобто становлять по 1/4 частці у кожного (а.с.11). Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №297. Згідно договору дарування частки квартири від 30 березня 2017 року відповідач [PERSON] подарував [PERSON] 1/4 частку квартири, що розташована за адресою: №48 по вул. Станіславського, 11а в місті Луцьку. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №300 (а.с.12-13). З копії будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в [INFO] вбачається, що у вищевказаній квартирі зареєстровано місце проживання позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідача [PERSON] (а.с.6-9). Відповідно до відомостей наданих підрозділом УДМС України у Волинській області, в квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] (а.с. 15). Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння». В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України також зазначив, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Таким чином, підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування своєю власністю. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Судом встановлено, що згідно повідомлення Луцького відділу поліції ГУНП у Волинській області відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [INFO] з 2013 року (а.с.14). За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачів про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням знайшли своє підтвердження у судовому засіданні є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved