Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] помер його батько [PERSON], який до дня смерті був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS]. За життя батько заповіту не залишив. Після його смерті відкрилася спадщина на будинок з надвірними будівлями за вказаною адресою. Позивач є єдиним спадкоємцем у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], був зареєстрований та проживав разом зі спадкодавцем, тому у відповідності до вимог ЦК УРСР, що був чинний на той час, прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. Спадкоємців, які б мали право на обов'язкову частку у спадковому майні, немає. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом позивач звернувся до нотаріальної контори. Однак, постановою нотаріуса від 21.12.2018 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій через відсутність правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Позивач не має можливості надати запитувані документи, оскільки спадковий будинок його батько збудував в 1954-1958 роках на земельній ділянці, виділеній йому рішенням виконкому Нікопольської міськради депутатів трудящих № 139 від 02.02.1954 року під індивідуальну забудову. Проте, право власності на побудований будинок [PERSON] не зареєстрував, у зв'язку з чим позивач позбавлений можливості оформити свої спадкові права у нотаріальній конторі та вимушений звертатися до суду. Враховуючи, що на час будівництва спадкового будинку підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт його збудування на відповідній земельній ділянці, [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на дане домоволодіння у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду від 22.02.2019 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 08.04.2019 року (а.с.42). У судове засідання позивач не з'явився, подавши до канцелярії суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Згідно з даною заявою, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, на їх задоволенні наполягає (а.с.59). Представник відповідача з позовом ознайомлений, заперечень на нього не надав та подав заяву про розгляд справи за його відсутності з урахуванням вимог діючого законодавства (а.с.60,61). Враховуючи, що відповідач не заперечив проти позову [PERSON], суд вважає доцільним за результатами підготовчого провадження ухвалити рішення, що відповідає положенням ч. 3 ст. 200 ЦПК України, та розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд дійшов наступних висновків. Як встановлено судом, рішенням виконкому Нікопольської міськради депутатів трудящих № 139 від 02.02.1954 року батькові позивача [PERSON] під індивідуальну забудову було виділено земельну ділянку площею 540 квадратних метрів за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). 20.04.1954 року зазначену земельну ділянку було виділено в натурі, що підтверджується відповідним Актом (а.с.16), а 21.04.1954 року затверджено Генеральний план присадибної ділянки та Проект житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.17,18). За життя [PERSON] на вказаній земельній ділянці побудував житловий будинок літ. «А» загальною площею 51,8 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., а також спорудження 1-4,І (а.с.9-13). [INFO] [PERSON] помер (а.с.6). На випадок своєї смерті він спадковим майном не розпорядився, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а.с.50). Єдиним спадкоємцем першої черги у порядку спадкування за законом є його син [PERSON], який був зареєстрованим та проживав разом з батьком до дня його смерті у спірному будинку, а після смерті [PERSON] вступив в управління та володіння спадковим майном (а.с.8,52-53). 21.12.2018 року позивач звернувся до Другої Нікопольської державної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] після смерті батька (а.с.36). Проте, державним нотаріусом Апальковим Є.В. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності померлого на це нерухоме майно (а.с.39). За даними Комунального підприємства «Нікопольське МБТІ» від 03.10.2018 року, вих. № 1783, право власності на житловий будинок по [ADDRESS] станом на 31.12.2012 року - не зареєстровано (а.с.19). За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті [PERSON], спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК Української РСР. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР (в ред.1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно п.1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (в ред.1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], будівництво спірного житлового будинку та надвірних будівель було здійснено у 1958 році (а.с.25). У 1958 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Дана правова позиція викладена ВСУ у постанові № 6-137цс13 від 18.12.2013 року). При цьому, відповідно до листа Державної реєстраційної служби № 95-06-15-13 від 12.03.2013 року, для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05.08.1992, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. Згідно з листом Державної архітектурно-будівельної інспекції № 40-12-2409 від 01.09.2011 року, 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року N 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України ( 254к/96-ВР ) та Цивільного кодексу України ( 435-15 ) вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. Таким чином, суд дійшов висновку, що спадковий житловий будинок був збудований спадкодавцем відповідно до чинного на час його будівництва законодавства, на відведеній для цього земельній ділянці, до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, а тому померлий [PERSON] набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. У той же час, відсутність реєстрації права власності спірного будинку позбавляє спадкоємця [PERSON] можливості оформити належне йому право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону. Позивач прийняв спадщину відповідно до вимог п.1 ч. 1 ст. 549 ЦК (в ред.1963 року), оскільки на час відкриття спадщини був зареєстрованим та постійно проживав зі спадкодавцем за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою № 402 голови квартального комітету № 27 м. Нікополь від 27.09.2016 року (а.с.8), а також домовою книгою на спадкове домоволодіння (а.с.52-53). Враховуючи те, що позивач є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON], фактично прийняв спадщину, та беручи до уваги те, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями добудований в 1958 році, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги та визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] - в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], що помер [INFO] в м. Нікополь Дніпропетровської області. Ринкова вартість спірного об'єкта станом на грудень 2018 року складає 114 000 грн., що підтверджується інформацією експертної оцінки, наданої суб'єктом оціночної діяльності Н.О. Нагнибідою (а.с.20). На підставі викладеного,

Outcome: approved