Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

16.07.2015 року [PERSON] (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (діла Відповідач) про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання відповідача такою, яка втратила право на користування житловим будинком по вул. Комарова, 4 в с. Єлизаветівка Петриківського району Дніпропетровської області, яке належить позивачу. Також просив стягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позову. Свої вимоги мотивує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 1993 року йому належить домоволодіння, що знаходиться за вище вказаною адресою. На прохання свого сина він зареєстрував його дружину [PERSON] та її неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. За даною адресою Відповідачка зовсім не проживала. Разом з сином вони проживали у матері. Шлюб між сином та невісткою 27 грудня 2013 року було розірвано. Відповідачка з дитиною забравши свої речі виїхала до своїх батьків. Позивач надав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі просив їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про причини своєї неявки не повідомила. З огляду на належне повідомлення Відповідача, справа призначена в порядку заочного розгляду, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Розглянувши надані письмові докази в їх сукупності, доводи позовної заяви, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також враховується диспозиція ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Зокрема, за змістом ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як було з`ясовано судом, Позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Комарова, 4 с. Єлизаветівка, Петриківського району Дніпропетровської області, що підтверджується договором купівлі-продажу від 28.12.1993 року (а.с.13). Син позивача [PERSON] та Відповідачка по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.08.2013 року по 27.12.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та про розірвання шлюбу(а.с.10-11). У зазначеному житловому будинку зареєстрована Відповідачка, яка починаючи з 25.06.2013 року не проживає за місцем реєстрації, особистих речей в приміщенні будинку немає, квартплату не сплачує, кореспонденції не отримує. [PERSON] на момент шлюбу мала неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.с.11), яка була зареєстрована за вище вказаною адресою. Оскільки, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не вимагається. Факт не проживання за вказаною адресою підтверджується довідкою від 27.04.2015 року № 436 виданою виконкомом Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області (а.с. 12); [PERSON] обстеження матеріально-побутових умов проживання проведеним комісією Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області (а.с.7). Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному власником. З відома власника будинку (квартири) член його сім'ї має право вселяти в займане їм житло інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не вимагається. До членів сім'ї власника будинку відносяться особи, вказані в частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто Відповідач в даному випадку є членом сімї власника будинку. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до розділу ІІ п. 2.3 абзацу 2 ''Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні'' затвердженого наказом МВС № 1077 від 22.11.2012 року '' Відомості про реєстрацію дитини, яка не досягла 14 років, вносяться до картки реєстрації того з батьків, з ким реєструється місце проживання дитини, та до адресної картки. Оскільки обставини, викладені позивачем свідчать про те, що Відповідачка у даному житловому будинку не проживає з моменту її реєстрації і доказів на спростування цих обставин Відповідачем взагалі не надано, суд дійшов до висновку про обгрунтованість вимог та необхідність ухвалення рішення про задоволення позовних вимог. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 88 ЦПК України, а саме стягнути з Відповідача понесені Позивачем витрати по сплаті судового збору у розмірі визначеному Законом України "Про судовий збір".

Outcome: approved