Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до Вереміївської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області (далі - відповідач) про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 13 травня 2016 року помер його дядько - [PERSON]. Відповідно до заповіту [PERSON] від 21 лютого 2008 року позивач є єдиним спадкоємцем. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка. Позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак позбавлений можливості оформити свої спадкові права на спадкове майно, оскільки правовстановлюючі документи на нього відсутні. У звязку з цим позивач просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства. У судове засідання сторони не зявилися. Позивач подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, наполягав на позовних вимогах, просив задовольнити (а.с. 32). Відповідач надіслав листи, в яких погодився з позовом та просив розглянути справу за відсутності його представника (а.с. 10, 30). Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлено наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. 13 травня 2016 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 13 травня 2016 року серії І-СР № 277125 (а.с. 6). Ще за життя, а саме 21 лютого 2008 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений Вереміївською сільською радою Чорнобаївського району Черкаської області та зареєстрований у реєстрі за № 141, відповідно до змісту якого все своє майно, де б воно не було, із чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати на день його смерті, і на яке він матиме право, заповів позивачу (а.с. 7). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина до складу якої входить житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,2535 га, розташована за адресою: вул. Ватутіна, 45, с. Вереміївка, Чорнобаївський район, Черкаська область. Відповідно до рішення Вереміївської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області від 20 листопада 2015 року № 2-6/УІІ, вул. Ватутіна перейменована на вул. [PERSON] (а.с. 15). Вказана земельна ділянка на праві власності належала [PERSON], що підтверджується копією державного акту на право власності на землю серії ЯЗ № 192600 від 23 жовтня 2009 року (а.с. 13) та має нормативну грошову оцінку 23233,36 гривень, що підтверджується копією витягу з технічної документації від 3 березня 2018 року (а.с. 14). Згідно з довідкою Вереміївської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області № 221 від 12 березня 2018 року [PERSON] до дня смерті був зареєстрований та постійно проживав один за адресою: вул. Лесі Українки, 45, с. Вереміївка, Чорнобаївський район, Черкаська область. Згідго з погосподарським обліком сільської ради за [PERSON] зареєстрований житловий будинок з надвірними спорудами, яким він володів, але правовстановлюючі документи на цей будинок не видавалися (а.с. 9). Відповідно до змісту листа Чорнобаївської державної нотаріальної контори від 19 травня 2018 року (вих. № 513-01/16) (а.с. 31), що надійшов у відповідь на запит суду (а.с. 25), позивач звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але свідоцтво про право на спадщину не видавалося. Водночас листом Чорнобаївської державної нотаріальної контори від 21 березня 2018 року (вих. № 269/02-16) позивачу повідомлено про відсутність у спадковій справі [PERSON] правовстановлюючих документів на заявлене майно, що в силу вимог підпункту 4.15 п. 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину, та розяснено право на звернення до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування (а.с. 8). При цьому судом встановлено, що вказаний житловий будинок з надвірними спорудами закінчений будівництвом, що підтверджується даними технічного паспорту (а.с. 16-20), та має ринкову вартість у розмірі 23700,00 гривень, що підтверджується копією висновку про вартість обєкта оцінки від 12 березня 2018 року (а.с. 12). Разом з тим позивач не може оформити право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: вул. Лесі Українки, 45, с. Вереміївка, Чорнобаївський район, Черкаська область, та на земельну ділянку, розташовану за вказаною адресою, оскільки правовстановлюючий документ на будинок не видавався, а оригінал державного акту втрачено. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу). Таким чином часом відкриття спадщини після смерті [PERSON] є день його смерті, тобто 13 травня 2016 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи зі змісту ст. 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання права власності. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, на думку суду, право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником цього майна, дане право нерозривно пов'язане з особою спадкодавця, а тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку. Враховуючи, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки відсутність у спадкодавця правовстановлюючих документів на спадкове майно унеможливлює оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, беручи до уваги досліджені у судовому засіданні докази, наявність заповіту, визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved