Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

[PERSON] в березні 2017 року заявила позов до колишнього чоловіка [PERSON], за яким з урахуванням наступних змін і доповнень просила, надати їй дозвіл на оформлення та виготовлення паспорту для виїзду за межі України неповнолітньої [PERSON], [INFO], без згоди на те батька дитини [PERSON], та надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої [PERSON],[INFO] за межі України у супроводі матері, без згоди та супроводу батька у період з 13.09.2017р. по 13.12.2017р. Позов мотивовано тим, що відповідач перешкоджає виїзду неповнолітньої [PERSON] за кордон, що суперечить їх інтересам. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні на вимог позову наполягав, просив задовольнити позов, на підставі обставин викладених в позові. [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, заперечень до позову не надходило. Оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, то суд знаходить за можливе постановити заочне рішення на наявних доказах. Представник позивача проти такого порядку розгляду справи не заперечував. Судом встановлено таке. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 грудня 2011 року по 15 січня 2016 року, від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року на відповідача покладено аліментні зобов'язання, місце проживання визначено разом з матір'ю. Представник позивача [PERSON] 22.12.2016 року та 16.01.2017 року звертався до відповідача з вимогами з'явитися до приватного нотаріуса для надання дозволу на виїзд дитини за межі України з метою відпочинку та оздоровлення у супроводі матері. Дані звернення залишились без відповіді. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2 ст. 155 СК України). Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та пп. 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року N 534), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку без згоди та супроводу батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до підпункту 1, абзацу одинадцятого пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон або за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 Правил). Отже діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. У разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. З матеріалів справи вбачається що [PERSON] має змогу та можливість організувати для своєї дитини [PERSON] виїзд за межі України для відпочинку та оздоровлення що підтверджується відповідним запрошенням (а.с. 21-25). Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування». Отже, законом передбачено, що судом, за наявності до того підстав, може бути надано дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон, без згоди батька. Позивач в обґрунтування позову, надала документ F 11845179 Французької республіки, підписаний на підставі постанови № 82-442 від 27 травня 1982року стосовно умов в'їзду та знаходження іноземців у Франції в тому, що стосується допуску на територію Франції. Згідно даного документу, громадянин Франції Вісент Патрік підтверджує, що може прийняти у себе за адресою: [ADDRESS] громадянку України [PERSON] у супроводі її неповнолітньої доньки [PERSON] протягом 90 днів. Також, згідно розділу третього даного документу Вісент Патрік зобов'язується взяти на себе їх витрати під час їх перебування та території Франції. Що ж стосується мети поїздки, така подорож матиме неабияке значення для духовного та фізичного розвитку дитини, а також можливості оздоровлення дитини в морській кліматичній зоні, яка є надзвичайно сприятливою для дітей такого віку. Оскільки, поїздка дитини за кордон має на меті забезпечення її відпочинку і оздоровлення, буде сприяти розширенню її кругозору, тощо, то суд приходить до висновку, що така поїздка в інтересах дитини. Будь-яких даних, що вказували б на те, що позов заявлено з іншою метою, а рівно і даних, що перешкоджали б виїзду дітей за кордон, окрім відсутності згоди батька, матеріали справи не містять. За таких обставин, суд прийшов до висновку про можливість надання дозволу на виїзд дитини - [PERSON], [INFO] до країни прямування - Французька республіка - у супроводі матері [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]), без згоди та супроводу батька [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER]), на термін в дев'яносто днів починаючи з 13.09.2017 року, у зв'язку з чим дитині необхідно оформити проїзні документи. Отже позов підлягає задоволенню. Разом з тим, виходячи з того, що строки на виїзд за кордон є обмеженими, суд вважає за можливе допустити рішення в частині виготовлення проїзних документів на дитину до негайного виконання. Питання перерозподілу судових витрат позивачем не порушувалось. На підставі наведених в рішенні норм закону,

Outcome: approved