Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

20 грудня 2013 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], в порядку спадкування після смерті її матері [PERSON], померлої [INFO] року. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що після смерті її матері залишилося спадкове майно, в тому числі, у виді вищевказаної квартири. Вона є такою, що спадщину прийняла, так як була зареєстрована разом із матір'ю на час її смерті та звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. За оформленням своїх спадкових прав вона звернулася до нотаріальної контори, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на це майно їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на нього, який би підтверджував право власності спадкодавця на це майно. Позивач вказує, що вказана квартира належала її матері, оскільки дані про неї як власника внесено до по господарської книги. Однак за життя мати правовстановлюючого документу на це майно не отримала, що нині перешкоджає їй в оформленні спадкових прав, тому вона була змушена за захистом своїх прав звернутися до суду із цим позовом. Позивачка [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій позовні вимоги підтримала та просила справу розглянути у її відсутність. Відповідач Лиманівська сільська рада Жовтневого району Миколаївської області звернулася до суду із заявою, в якій позовні вимоги [PERSON] щодо визнання за нею права власності на вищевказану квартиру визнала та просила справу розглянути у відсутність їх представника. Дослідивши письмові докази по справі, в межах заявлених позовних вимог, суд встановив, що за даними свідоцтва про смерть [NUMBER], [PERSON] померла [INFO] року, про що Лиманівською сільською радою Жовтневого району здійснено актовий запис про смерть за № 21 від 01.05.2009 року (а.с. 13). Пояснення позивачки щодо її родинних відносин із [PERSON] відповідно як доньки та матері, та її право на спадкування як спадкоємця першої черги, підтверджуються даними свідоцтва про народження та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб позивачки [PERSON] (а.с. 11-12). За даними спадкової справи № 49/2013, заведеної приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], та за даними Лиманівської сільської ради щодо осіб, зареєстрованих із спадкодавцем [PERSON] на час смерті, [PERSON] є спадкоємцем за законом, що прийняла спадщину (а.с. 15, 32-43). Підстави, з яких позивачка була змушена звернутися до суду із цим позовом, підтверджуються листом нотаріуса від 14.08.2013 року № 242/02-14/49-2013, яким [PERSON] було роз'яснено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане нерухоме майно, у зв'язку з неподанням правовстановлюючого документу на нього (а.с. 21). Відповідно до п.4.15. Глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Як вказує позивачка, правовстановлюючого документу на вищевказану квартиру її мати не одержувала. Відповідно до копії договору між Лупаревським будинком-інтернат та робочим [PERSON], останній було надане відомче житло, а саме: квартира [ADDRESS] (а.с. 17). 03.05.1989 року [PERSON] одержала ордер щодо вказаної квартири (а.с. 16) . Згідно рішення Лиманівської сільської ради № 3 від 03.05.2000 року, було змінено адресу житлового будинку по [ADDRESS] (а.с. 57). Відповідно до рішення Миколаївської обласної ради ХХІV сесії п'ятого скликання від 19 вересня 2008 року № 7, було безоплатно передано житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] що є спільною власністю територіальної громади сіл, селищ, міст Миколаївської області і знаходиться в оперативному управлінні Лупаревського психоневрологічного будинку-інтернату, у комунальну власність територіальної громади Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області (а.с. 56). За даними погосподарської книги головою домогосподарства за адресою: [ADDRESS] була [PERSON] (а.с. 59-61). Відповідно до положень ст. 49 Закону України «Про власність», що діяв на час передачі [PERSON] вказаної квартири, про що свідчать записи по господарської книги, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. При цьому положення вказаного Закону не пов'язували виникнення права власності на майно з його обов'язковою державною реєстрацією. Згідно витягу з рішення виконкому Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 30 грудня 2008 року № 2, за [PERSON] було визнано право особистої власності на квартиру [ADDRESS]. Вирішено видати свідоцтво про право особистої власності [PERSON] на вказану квартиру (а.с. 62). Отже право власності [PERSON] на вказане майно було визнано органом місцевого самоврядування, однак остання у зв'язку зі смертю, правовстановлюючого документу на це майно отримати не встигла та з цих же підстав не провела на своє ім'я державної реєстрації права власності. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 роз'яснено, що відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Відповідно до ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Тобто такий чинник як державна реєстрація, є умовою визнання державою права власності на це майно за певною особою, проте не спростовує прав особи щодо нерухомого майна навіть у разі відсутності такої реєстрації. З досліджених судом письмових доказів слідує про набуття [PERSON] прав відносно вищевказаної квартири, за якою визнано право власності відповідним органом, однак остання реалізувати вимоги щодо державної реєстрації своїх прав не встигла у зв'язку зі смертю. Не зважаючи на це, за наведеного вище, суд вважає можливим віднести вказане майно до спадкової маси. Відповідно до положень ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З наведеного, та встановивши, що відповідно до положень ст.ст. 1261, 1268 ЦК України, [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом майна після смерті своєї матері [PERSON], проте через вищевказані обставини позивачка позбавлена можливості нотаріально оформити свої спадкові права, суд вважає, що відповідно до ст. 16 ЦК України, цивільне право [PERSON] підлягає захисту судом шляхом визнання за нею права власності на вказане спадкове майно.

Outcome: approved