Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

27.01.2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, відповідно до якого прохала суд визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що вона є власником квартири за адресою [ADDRESS] . Разом із нею у квартирі зареєстровано чотири особи, серед яких її сестра [PERSON] , яка не проживала за вказаною адресою з 1995 року. Перешкоди членами сім`ї у користуванні останньою квартирою не чинились, остання не проживає наразі у квартирі понад один рік, комунальні платежі не сплачує, не несе інших витрат по утриманню квартири. Наявна реєстрація відповідача у належному позивачу житлі чинить перешкоди, як власнику житла, на вільне користування своєю приватною власністю та розпорядження майном, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 31.01.2020 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом всіх учасників справи. Позивач [PERSON] 10.06.2020 року надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання 10.06.2020 року не з`явилась, будучи належним чином повідомленою судом про дату, час і місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомляла; відзив на позов, а також будь-яких інших письмових заяв чи клопотань на адресу суду від останньої не надходило. За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення у справі на підставі письмових матеріалів, про що постановлено ухвалу. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази в їх сукупності, судом встановлено наступне. Позивач [PERSON] є власником квартири за адресою [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.10.2000 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.09.2005 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.01.2006 року. Позивач вказувала, що за вказаною адресою значиться зареєстрованою її сестра [PERSON] (відповідач у справі), однак фактично не проживає у вказаній квартирі з 1995 року. З матеріалів справи встановлено, згідно з письмових показів гр. [PERSON] , гр. [PERSON] , що проживають за сусідньою адресою: [ADDRESS] , засвідчених начальником КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради [PERSON] , що фактично за адресою [ADDRESS] проживає троє осіб, а гр. [PERSON] проживає в Російській Федерації у місті Челябінськ з 1995 року. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16.11.2016 року, виходячи з порівняльного аналізу ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї. Відповідно до ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Реєстрація відповідача у домоволодінні позивача порушує її права як власника житла на вільне користування своєю приватною власністю. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Верховний Суд України у своїй постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11 зазначив, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом одну з таким вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання, згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначається житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Виходячи зі змісту ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання є фіксація дійсної адреси місця проживання особи та наслідком наявності у особи правових підстав користування відповідним житлом. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З викладеного вбачається, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Враховуючи вище викладене суд дійшов висновку, що права позивача як власника вказаного нерухомого майна є порушеними, а тому підлягають захисту у визначений спосіб. В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений останньою при зверненні до суду у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved