Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

22 березня 2016 року, [PERSON] звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, визнати за нею в порядку спадкування після смерті свого батька [PERSON], померлого 06.04.2008 р. - право на завершення приватизації та одержання правовстановлюючого документу на земельну ділянку площею 0,046 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вул. Нахімова, 8, яка за життя спадкодавця була безоплатно передана йому у власність рішенням Великодолинської селищної ради народних депутатів № 1190 від 22.08.1997 р., як раніше виділена в постійне користування, з видачею на ім`я [PERSON] державного акту на право приватної власності на землю, і процедуру приватизації відносно якої розпочав за життя спадкодавець, однак у звязку зі своєї смертю не встиг завершити приватизацію, отримати державний акт на вказану земельну ділянку і зареєструвати його належним чином, що стало підставою для відмови нотаріуса у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану спадкову земельну ділянку. В судове засідання представник позивачки не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, однак від представника позивачки за довіреністю, надійшла на адресу суду письмова заява, в якій він повністю підтримав позовні вимоги позивачки та з посиланням на ст. 158 ЦПК України, просив суд, слухати справу за його відсутності (а.с. 31,64). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки, причини неявки не повідомив, надіславши до суду заяву, в якій не заперечував проти задоволення позову і просив суд слухати справу за його відсутності (а.с. 28,29). Дослідивши матеріали цивільної справи та спадкової справи № 447/2008, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.. Статтею 1217 ЦК України передбачено спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Як передбачає стаття 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно із ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. Згідно із ч. 2 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 р. № 7 „Про судову практику у справах про спадкування, відповідно до статті 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У відповідності до ст. 125 ЗК України (в редакції Закону № 1066-VI від 05.03.2009) - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно із ст. 126 ЗК України (в редакції Закону № 1066-VI від 05.03.2009; із змінами, внесеними згідно із Законами № 3521-VI від 16.06.2011, № 5059-VI від 05.07.2012; в редакції Закону № 3613-VI від 07.07.2011) -право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". На думку суду, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на імя спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. На підставі п. 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Отже, якщо видача державного акту про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування - до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (ч. 3 ст. 116 ЗК України). У разі набуття права власності на земельну ділянку з інших підстав, передбачених законодавством України відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 в редакції Закону України від 05 березня 2009 № 1066-VI) або ж державної реєстрації документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку (в редакції ст. 125 ЗК України до внесення змін зазначеним Законом). Суд встановив, що [PERSON], який є батьком позивачки помер 06.04.2008 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖД № 128673 від 08.04.2008 р., свідоцтвом про народження позивачки серії І-ЯК № 356307 від 17.02.1967 р. та свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-ЖД № 382334 від 25.10.1986 р., в якому позивачка після одруження отримала прізвище «Бриженюк» (а.с. 12-14). За життя спадкодавця [PERSON], йому була безоплатно передана земельна ділянка площею 0,046 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вул. Нахімова, 8 у власність згідно з рішенням Великодолинської селищної ради народних депутатів № 1190 від 22.08.1997 р., як раніше виділена в постійне користування, з видачею на ім`я [PERSON] державного акту на право приватної власності на землю, і процедуру приватизації відносно якої розпочав за життя спадкодавець, однак у звязку зі своєї смертю не встиг завершити приватизацію, отримати державний акт на вказану земельну ділянку і зареєструвати його належним чином (а.с. 7). Також, рішенням виконкому Великодолинської с/р № 526 від 21.12.2007 р. було присвоєно адресу 1/3 частині земельної ділянки площею 0,045 га, яка знаходиться у реальному користуванні [PERSON] : вул. Нахімова, 8 в смт. Великодолинське (а.с. 17). Крім цього, своїм листом від 12.03.2008 р. № 02-07/1-241 Великодолинська с/р замовила технічну документацію щодо передачі [PERSON] земельної ділянки та видачі державного акту на право власності (а.с. 20). Вищевказане дає суду підставу стверджувати, що життя спадкодавця [PERSON], останній розпочав процедуру приватизації відносно вказаної земельної ділянки, однак у звязку зі своєї смертю не встиг завершити приватизацію, отримати державний акт на вказану земельну ділянку і зареєструвати його належним чином, що стало підставою для відмови нотаріуса у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану спадкову земельну ділянку (а.с. 18). Таким чином, суд вважає, що у позивачки виникло законне право в порядку спадкування на завершення приватизації та одержання правовстановлюючого документу на земельну ділянку на своє ім`я, як спадкоємця за законом після смерті свого батька [PERSON], померлого 06.04.2008 р. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та необхідності його задоволення.

Outcome: approved