Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом до [PERSON] про стягнення вартості Ѕ частки квартири. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 04.06.1983 року. У їх спільній власності перебувала квартира [ADDRESS] . 14.02.2009 року, продовжуючи перебувати у шлюбі із позивачем, [PERSON] , без згоди позивача уклала договір купівлі-продажу даної квартири із [PERSON] . Письмової згоди на укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири позивач не надавав. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 14.08.2012р. частково задоволено позов [PERSON] та визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , що був укладений 14.02.2009р. між колишньою дружиною позивача - [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначає, що в рішенні Апеляційного суду Вінницької області від 14.08.2012р. встановлено, що Ѕ спірної квартири належить [PERSON] відповідно до вимог закону, в зв`язку із чим, позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , якій на той час належала спірна квартира про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на 1/2 частину квартири. Постановою Апеляційного суду Віннницької області від 12.01.2018 року в задоволенні заявлених позовних вимог [PERSON] , було відмовлено та зазначено, що позивач може захистити свої порушені права шляхом звернення з відповідним позовом до винної особи про відшкодування завданих збитків. Крім того, позивач зазначає, що на момент звернення із позовом до суду, спірна квартира належить [PERSON] . Оскільки Ѕ частини квартири виділити в натурі не можливо, то позивач був змушений звернутись до суду із даним позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] 438 935,00 грн. в якості компенсації за належну позивачу частку квартири. Судові витрати просить покласти на відповідача. Ухвалою суду від 27.08.2019 року відкрито провадження у даній справі за загальними правилами позовного провадження та призначено до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 29.10.2019р. за клопотанням представника позивача, судом призначалась будівельно-технічна експертиза, провадження в справі зупинялось на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 08.01.2020р. провадження в справі було поновлено, оскільки надійшло клопотання судового експерта про надання дозволу на проведення судової експертизи за матеріалами, доданими до справи в установленому законом порядку. 27.01.2020 року за результатами розгляду клопотання судового експерта, судом було винесено ухвалу про задоволення зазначеного вище клопотання та надано дозвіл на проведення судової будівельно-технічної експертизи за матеріалами, доданими до справи в установленому законом порядку та повторно направлено справу для проведення експертизи. 23.03.2020 року на адресу суду повернуто матеріали цивільної справи та висновок експерта за результатами проведеної експертизи, в зв`язку із чим, ухвалою суду від 24.03.2020 року провадження у справі було поновлено. 28.05.2020 року, представником позивача подано до суду заяву про збільшення позовних вимог. За результатами підготовчого засідання, 21.07.2020 року судом винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено судовий розгляд по справі. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, заявлені вимоги підтримав в повному обсязі за обставин, викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити. Не заперечив проти винесення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] , в судове засідання на неодноразові виклики не з`явився, про час та місце проведення судового засідання, повідомлявся належним чином. Враховуючи вищезазначене та положення ч. 4 ст. 223 ЦПК України і ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У справі Bellet v. France Європейський Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України. Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що у лютому 2012р. [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та визнання права власності на майно. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 27.06.2012 року позов [PERSON] , задоволено частково. Визнано за [PERSON] право спільної сумісної власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . В решті позовних вимог відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 14.08.2012р. частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , скасовано рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 27.06.2012 року та ухвалено нове, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , що був укладений 14.02.2009р. між колишньою дружиною позивача [PERSON] та [PERSON] , у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Крім того, рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 14.08.2012р. встановлено, що Ѕ спірної квартири належить [PERSON] відповідно до вимог закону (а.с.15-16). В липні 2015 року, [PERSON] , звернувся до суду із позовом до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на 1/2 частину квартири. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.11.2015 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено в повному обсязі. Відповідно до постанови Апеляційного суду Вінницької області від 12.01.2018 року, рішенняВінницького міського суду Вінницької області від 13.11.2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с.4-5). Як вбачається із відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.02.2018 року, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.8,11). Частиною першою статті 216 ЦК України визначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодуваня. Статтею 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Статтею 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Так, Згідно Висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи №ОС-368 від 20.03.2020 року, ринкова вартість 1/2 частки двокімнатної квартири [ADDRESS] , визначена порівняльним методичним підходом, станом на 20.03.2020 року становить 438 935,00 грн. Виділити в натурі 1/2 частки зазначеної квартири, з метою обладнання окремої ізольованої квартири, виконати неможливо. (а.с.71-98). Суд також враховує Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 14.08.2012р., яким частково задоволено позов [PERSON] та визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , що був укладений 14.02.2009р. між колишньою дружиною позивача [PERSON] та [PERSON] і в якому встановлено, що Ѕ частина спірної квартири належить [PERSON] відповідно до вимог закону. За таких обставин позивач є законним володільцем Ѕ частки спірної квартири. З огляду на неможливість виділення Ѕ частки квартири в натурі та спільного проживання, позивач має право на компенсацію Ѕ частки вартості квартири за рахунок відповідача. Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити, що згідно зі ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. За таких обставин, відповідач має право регресної вимоги до [PERSON] , з вини якої квартира [ADDRESS] була відчужена первісному набувачу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню: сума сплаченого позивачем при зверненні до суду із позовною заявою та заявою про збільшення позовних вимог, судового збору в розмірі 4 389,35 грн., сума судового збору за заяву про забезпечення позову в розмірі 384,20 грн. та витрати на оплату послуг експерта в розмірі 4200,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved