Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.07.2017 року до позивача звернувся [PERSON] з проханням позичити йому 6500 дол. США, що згідно з курсом НБУ становить 174603,00 грн. Враховуючи те, що позивач знав відповідача і зважаючи на те, що на той час у нього була наявна така сума коштів, останній погодився позичити відповідачу кошти в сумі 6500 дол. США за умови повернення йому цієї ж суми до 01.10.2017 року. Саме на таких умовах останні й уклали усний договір позики, на підтвердження чого відповідач власноруч написав позивачу розписку і отримав вказані у ній кошти. Однак відповідач свої зобов'язання не виконав, хоча [PERSON] неодноразово звертався до нього з вимогою про повернення коштів. За таких обставин позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, у якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 174603,00 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. При цьому, представник позивача зазначив, що грошові кошти відповідачем було отримано у доларах, а тому позивач просить стягнути із [PERSON] 174603,00 грн., що на момент подачі позову за курсом НБУ еквівалентно 6500 дол. США. Разом з тим, представник позивача в судовому засіданні просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, що складаються із судового збору сплаченого позивачем при зверненні до суду з даною позовною заявою та витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі та пояснив, що він зобов'язується повернути отримані ним від позивача кошти, однак на даний час у нього немає змоги повернути таку суму, а тому просив суд надати йому можливість розстрочки на погашення боргу терміном два місяці. Заслухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01.07.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 6500 доларів США, які зобов'язався повернути до 01.10.2017 року. На підтвердження укладення вказаного договору позики, 01.07.2017р. відповідачем було видано розписку, з якої вбачається, що [PERSON] взяв у\~ [PERSON] грошові кошти в сумі 6500 доларів США на строк до 01.10.2017 року (а.с. 40) Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 . Враховуючи викладене, слід дійти висновку, що позивач свої обовязки за договором позики виконав, надавши відповідачу грошові кошти у розмірі 6500 дол. США. Однак, відповідач, в порушення взятих на себе зобовязань, у визначений договором позики строк грошові кошти не повернув. Таким чином, у звязку з невиконанням своїх зобовязань за договором позики у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість, яка складає 6500 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ, як зазначено позивачем у позовній заяві, станом на 03 листопада 2017 року (звернення до суду з позовною заявою) складало 174603,00 грн. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). (ст. 610 ЦК України). За приписами статті 629 ЦК України,\~ договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до\~ частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідач прострочив виконання зобов'язання, визначеного договором позики від 01.07.2017 року, оскільки не виконав зобовязання у встановлений договором строк. Разом з тим, як зазначено вище, відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі. Відповідно до частини четвертої статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з абзацом шостим пункту одинадцятого постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Таким чином, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таке визнання позову судом приймається, що є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 174603,00 грн. Відповідно до\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до частини першої статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, дослідивши розписку відповідача, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні та належним чином засвідчена копія якої наявна в матеріалах справи, враховуючи просторочення відповідачем виконання зобов'язання, а також беручи до уваги пояснення сторін та визнання відповідачем позову, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. На момент подачі позову до суду 6500 дол. США за курсом НБУ еквівалентно 175045,00 грн. Однак, звертаючись до суду з позовною заявою, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 174603,00 грн. За змістом частини другої статті 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до\~статті 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність захисту прав позивача шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 174603,00 грн. Разом з тим, що стосується клопотання відповідача щодо розстрочки виконання рішення слід зазначити наступне. Відповідно до частини першої статті 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Отже, вирішення питання щодо розстрочки виконання рішення суду не входить до переліку питань, які вирішуються судом під час ухвалення рішення. При цьому, згідно з частиною першою статті 373 ЦПК України, за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сімї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою сторони виконавчого провадження суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання. Таким чином, в разі наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення суду за заявою сторони виконавчого провадженя питання щодо розстрочення виконання рішення суду розглядається судом та вирішується в порядку передбаченому статтею 373 ЦПК України. Згідно з частиною першою статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи положення частини першої статті 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати, повязані зі сплатою судового збору у розмірі 1746,00 грн. В той же час, разом з позовною заявою та в судовому засіданні представником позивача заявлено клопотання про стягнення з відповідача на користь позивача 10000,00 грн. судових витрат за надані юридичні послуги адвокатом. При вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу суд виходить з наступного. Згідно з частиною першою статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною третьою статті 79 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу, витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз, витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Відповідно до частини першої та другої статті 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у пункті 47 постанови №10 від 17.10.2014р. розяснив судам, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Інтереси позивача у даній справі представляв адвокат [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги від 30.10.2017р. (а.с. 4) Згідно з пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014р. витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Однак, представником позивача в судовому засіданні документального підтвердження витрат позивача на правову допомогу, зокрема таких як: квитанція, прибутковий касовий ордер, платіжне доручення надано не було. Також не було надано і розрахунку таких витрат, а відтак немає жодного належного та допустимого доказу понесення позивачем витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги. Крім того, представник позивача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що на даний час доказів понесення витрат на надання правової допомоги немає, оскільки позивач з ним не розрахувався. З огляду на зазначене, суд вважає, що в задоволенні вимог представника позивача про відшкодування витрат на правову допомогу слід відмовити. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved