Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

[PERSON] 11.07.2017 року звернулась до суду з даним позовом до відповідача та просить визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS], посилаючись на наступні обставини. Вона є власником вказаного будинку [ADDRESS], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Також їй на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0739 га, яка розташована по [ADDRESS]. На даний час в належному їй будинку зареєстрований [PERSON], хоча фактично з вересня 2012 року та по теперішній час в зазначеному будинку він не проживає. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала, пояснила, що [PERSON] є колишнім чоловіком її дочки - [PERSON] З вересня 2012 року він не мешкає в будинку [ADDRESS], що належить їй на праві власності. З вказаного будинку він виїхав добровільно, вивіз свої речі, перешкоди у користуванні житловим приміщенням йому не чинились. Де він мешкає зараз їй невідомо. Відповідач в судове засідання не з'явився і не повідомив суд про причини неявки, заяви про розгляд справи без його участі чи відзиву на позов не надав. Згідно з п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суд іншої адреси. Так, у поштових повідомленнях (а.с. 37, 38, 43) було проставлено відмітку про непроживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS], за якою вказана особа є зареєстрованою у встановленому законом порядку (а.с.17) та який не повідомив суд іншої адреси. Крім того виклик відповідача до суду був здійснений й через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.52). За вказаних обставин, відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази, допитавши свідків, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №88529599 від 31.05.2017 року (а.с.10), позивачка [PERSON] є власником будинку [ADDRESS]Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону N475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку встановлених законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Такий захист прав може бути здійснено способами передбаченими ст.16 ЦК України. Відповідно до відомостей домової книги (а.с.13) та довідки про реєстрацію місця проживання особи від 19.07.2017 року відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб при виконавчому комітеті Новосанжарської селищної ради (а.с.17) відповідач [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] Відповідач [PERSON], відповідно до рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23.10.2017 року та свідоцтва про народження серії [NUMBER], є колишнім чоловіком дочки позивачки. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до акту обстеження від 04.07.2017 року, складеного комісією у складі депутата селищної ради та 2 сусідів (а.с.14) [PERSON] не мешкає в будинку [ADDRESS] з 2012 року. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що вони є сусідами позивача, мешкають по [ADDRESS], відповідно, близько 40 років. [PERSON] є колишнім зятем позивачки. З восени 2012 року [PERSON] не мешкає в будинку [ADDRESS], який належить [PERSON] [PERSON] добровільно виїхав з вказаного будинку, зібравши свої речі, більше в ньому не з»являвся Підстави вважати, що позивачка чинить перешкоди відповідачу у користуванні житловим приміщенням, чи існують інші поважні причини не проживання відповідача у спірному будинку відсутні. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивачки про визнання [PERSON] таким, який втратив право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 317, 319, 391, ч.2 ст.405 ЦК України та

Outcome: approved