Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

17.11.2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої вказала, що вона є власницею квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в якій, окрім неї, також зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] . Разом з тим, вже більше року відповідач за адресою своєї реєстрації не проживає та будь-яких його речей в помешканні немає. Факт реєстрації [PERSON] у належному їй житлі призводить до сплати комунальних платежів у збільшеному розмірі, а також впливає на отримання субсидії та інших соціальних пільг. При цьому, будь-яких домовленостей щодо порядку користування квартирою між нею та відповідачем не існує. Зазначені обставини порушують її право власності, а тому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . До початку судового засіданні від позивачки надійшла на електронну адресу суду заява з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 33). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час, місце слухання справи повідомлявся належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позовну заяву від відповідача на адресу суду не надходили. Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного. Згідно вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] , являється власником 3/5 частини житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами (квартири [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується Свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок, виданим 29.01.1979 року Виконавчим комітетом Вересневої селищної ради народних депутатів (а.с. 7) та розпорядженням Волинської державної адміністрації № 227 від 20.05.2016 року «Про перейменування окремих об`єктів топоніміки в області та внесення змін до розпорядження голови обласної державної адміністрації від 17.05.2016 року № 216» (а.с. 24-27). Як вбачається з будинкової книги для прописки громадян, проживаючих у будинку [ADDRESS] серії [NUMBER] , у даному житловому приміщенні також зареєстрований, зокрема, відповідач [PERSON] , [INFO] , який являється колишнім зятем позивачки (а.с. 11-12). Зазначені обставини також стверджуються довідкою про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (вих № 73395) від 27.10.2020 року (а.с. 8) та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 13). Як вбачається із листа Луцького ВП ГУНП у Волинській області № 3/4432 від 23.09.2019 року, в ході проведення перевірки та опитування сусідів було підтверджено, що відповідач [PERSON] , [INFO] на протязі багатьох років не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Вищевказана норма чинного законодавства кореспондується з положенням ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] будучи колишнім членом сім`ї позивачки (зятем) без поважних причин не проживає за місцем своєї реєстрації понад 1 рік. Будь-яких належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні житловим будинком та проживанні в ньому, про поважність причин відсутності з дня його реєстрації, наявність між ним і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. Крім того, суд вважає доведеним, що реєстрація [PERSON] в належному позивачці житловому приміщенні, впливає на вартість комунальних послуг, отримання субсидій та інших соціальних допомог, у зв`язку з чим остання змушені нести додаткові витрати, що істотно впливає та обмежує реалізацію їх права власності на житлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, суд приходить до висновку, що є всі передбачені законодавством підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Отже, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщеннямпідлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З вищевикладеної норми закону слідує, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по справі в розмірі 840,80 грн. понесені останньою при сплаті судового збору. На підставі ст. 150 ЖК України, ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України,

Outcome: approved