Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

16.08.2021 позивач [PERSON] подала до Турківського районного суду Львівської області позовну заяву до [PERSON] , в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим будинком приватного житлового фонду. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона є власником будинку за адресою [ADDRESS] , в якому зареєстрований відповідач, який є колишнім чоловіком позивача. Відповідач не проживає в будинку з 01.08.2020 та добровільно знятися з реєстрації відмовляється. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2021 для розгляду справи визначено суддю Турківського районного суду Львівської області Кшик О.І. Ухвалою суду від 02.09.2021 відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання позивач та її представник - адвокат Канарєєв І.О. не з`явилися, подали до суду заяви, в яких просять розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримують, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечують. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився повторно, хоча був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомив, про що свідчать матеріали справи, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення за зареєстрованою адресою місця проживання, а також шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. Відзиву не подав. Ухвалою суду від 05.11.2021 постановлено проводити заочний розгляд цивільної справи за згодою позивача. Водночас у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 20.03.2019 (№ 00022394438), [PERSON] 09.02.2002 зареєструвала шлюб із [PERSON] , про що виконавчий комітет Нижньояблунської сільської ради Турківського району Львівської області склав актовий запис №4. Після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] . У відомостях про розірвання шлюбу зазначено, що підставою розірвання шлюбу є рішення Турківського районного суду Львівської області у справі №458/304/18 від 03.05.2018. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.01.2014 власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] є позивач [PERSON] , зареєстровано в реєстрі за №10. Довідкою про склад сім`ї, виданою виконавчим комітетом Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області від 09.08.2021 за №945 доводиться, що у будинку [PERSON] , [INFO] за адресою [ADDRESS] зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] , [INFO] , який не проживає по місцю реєстрації. [PERSON] з 01.08.2020 в с. Нижня Яблунька не проживає, що доводиться актами обстеження матеріально-побутових умов сім`ї виконавчого комітету Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області від 18.02.2021 за №250 та від 03.08.2021 за №907. Вирішуючи питання про те, які норми матеріального права підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить з того, що спір виник щодо права користування майном, яке перебуває у приватній власності, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України. Так, право власності захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно - Перший протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності, що знайшло своє відображення у ст. 41 Конституції України. Водночас, право власності (на мирне володіння майном) не є абсолютним. Однак, будь-яке втручання в таке право може відбуватись лише у відповідності до закону та з урахуванням необхідності такого втручання в демократичному суспільстві. Конституцією України також закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України). Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом статті 383 ЦК України, статей 150,156 Житлового кодексу УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Водночас, відповідно до ч. 2 та 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Як роз`яснив Конституційний Суд України в п. 6 рішення від 03.06.1999 року № 5-рп/99 в справі № 1-8/99 про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї", окрім членів сімей взагалі (чоловік або дружина, прямі родичі по низхідній і висхідній лініях - діти і батьки), до членів сімей також відносяться особи, які перебувають на утриманні або проживають із суб`єктами права (інші особи, що постійно мешкають з ними та ведуть спільне господарство, зокрема, не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки тощо). Обов`язковою умовою визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення із суб`єктом спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відтак, суд встановив, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.01.2014 належить житловий будинок за адресою [ADDRESS] , в якому зареєстрований відповідач. Поряд з цим суд встановив, що відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком позивача, який зареєстрований на проживання в будинку позивача, однак з 01.08.2020 за місцем реєстрації не проживає. Враховуючи той факт, що відповідач відсутній понад один рік у спірному будинку, який є особистою власністю позивача, що судом беззаперечно встановлено, доказів поважності причин такої відсутності відповідачем не надано, а судом не здобуто, спільним побутом з позивачем не пов`язані, відповідач втратив інтерес до житла, в якому зареєстроване його місце проживання, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення. При цьому суд враховує, що відповідач має на праві власності 1/8 частки квартири за адресою [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28.05.2014, зареєстровано в реєстрі за №658. Відтак, позов є підставним і таким, що підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позовні вимоги позивача задоволено повністю, тому з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 908,00 грн. за подання позовної заяви. Щодо витрат на професійну правничу правову допомогу, які позивач просив стягнути з відповідача в сумі 6000 грн, з яких 1000 грн. - за надання юридичних консультацій та підготовку цивільного позову, 5000 грн - за представництво інтересів у суді першої інстанції, то вирішуючи такі, суд з урахуванням вимог ст. 137 ЦПК України, дійшов висновку, що такі підтверджені належними доказами, зокрема, квитанцією адвоката Канарєєва І.О., описом наданих послуг, виконаних адвокатом, необхідних для надання правничої допомоги, договором про надання правової (правничої) допомоги від 10.02.2021, договором про оплату послуг за надання правової (правничої) допомоги від 10.02.2021, а отже підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved