Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом та згідно уточненої позовної заяви просив суд зобов'язати [PERSON], [PERSON] усунути перешкоди у здійсненні його права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], шляхом виселення з зазначеної квартири без надання іншого житлового приміщення. Під час розгляду справи за клопотанням представника [PERSON] до участі у справі у якості третьої особи було залучено орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS]. Деякий час позивач мешкав разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS], але фактично до початку січня 2002 року вони припинили фактичні шлюбні відносини, і [PERSON] виїхала з зазначеної квартири і вселилась до квартири [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності №066/99 від 22 лютого 1999 року, яке рішенням апеляційного суду Одеської області у справі № 22ц-1131/08, що набрало законної сили 25.06.2008 року, було визнано недійсним. Таким чином, станом на день вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS], 30.01.2002 року [PERSON] та [PERSON] вже припинили фактичні шлюбні відносини, [PERSON] не давав згоди на її вселення до зазначеної квартири, тобто не можливо вважати, що [PERSON] вселилась як член сім'ї позивача. Враховуючи викладене позивач вважає, що [PERSON] 30.01.2002 року самоправно зайняла квартиру [ADDRESS]. Мати [PERSON] - [PERSON] вселилась та була зареєстрована у зазначеній квартирі 11.02.2005р., все це було здійснено також без згоди позивача. Неповнолітній син [PERSON] та [PERSON] - [PERSON], зареєстрований весь час з батьком за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS]. Станом на теперішній час квартиру [ADDRESS] не звільнено, відповідачі не виходять з позивачем на контакт, відмовляються відчиняти двері, не допускають позивача до належного йому майна, створюють перешкоди у користуванні належним йому майном, що і стало причиною звернення до суду. Позивач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву, в якій позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити, справу слухати за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі, їх представники в судове засідання не зявились, заперечень на позовну заяву до суду не надали, неодноразово викликались до суду, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, заперечень на позовну заяву до суду не надавав, неодноразово викликався до суду, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Тому згідно ст.224 ЦПК України суд вважає за можливе, зі згоди позивача, розглянути позов за відсутністю відповідачів та ухвалити по справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Враховуючи доводи сторін по справі та докази, надані ними у їх сукупності, суд вважає, що доведеним є час проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю з 1996 року по січень 2002 року. Як встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області у справі № 22ц-1131/08, що набрало законної сили 25.06.2008 року (а.с. 6-14 т. 1), з 1996 року по 2002 рік [PERSON] проживав зі [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, також Приморським районним судом м. Одеси (рішення по справі №2-928/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у вихованні дитини, а.с. 210-214 т. 1) встановлено, що з 1996 року по 2002 рік позивач перебував у фактичних шлюбних відносинах зі [PERSON] Крім того суд враховує, що у запереченнях, які надавав представник [PERSON] до суду по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, він неодноразово зазначав, що його довірителька проживала з [PERSON] з жовтня 1996 року по січень 2002 року (а.с. 208 т. 1). Також суд враховує, що під час даного повторного слухання справи у суді першої інстанції, позивач [PERSON] долучив до матеріалів справи копію апеляційної скарги [PERSON] на Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 01.09.2004р. (від 10.10.2006р., вх. № 22-19852), за текстом якої [PERSON] самостійно зазначає про факт спільного проживання з 1996 року до січня 2002 року. Суду також оцінив копію звукозапису судового засідання у справі № 2-370/07, який було зроблено під час слухання суддею Приморського районного суду м. Одеси Андрухівим В.В. справи про визнання недійсним договору-зобовязання №11-Б про пайову участь у будівництві квартири [ADDRESS] та про визнання права власності, в якому [PERSON] особисто заявила про факт спільного проживання з [PERSON] до 2002 року (копія звукозапису долучена до матеріалів судової справи 15.05.2013р.). Факт спільного проживання сторін саме з 1996 року до січня 2002 року підтвердив також при розгляді даної справи Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 04.09.2013р., де вказано, що «сторони проживали однією сімєю з 1996 року по 2002 рік». Таким чином, враховуючи кількість наданих доказів у їх сукупності, суд вважає доведеним факт спільного проживання сторін з 1996 року по січень 2002 року, критично ставиться до тверджень, що [PERSON] є колишньою цивільною дружиною позивача [PERSON], адже між [PERSON] та [PERSON] не існувало шлюбних відносин, зареєстрованих у належному порядку органами РАЦСу. Відповідно до ст. 6 Кодексу про шлюб та сімю України, який діяв на момент існування відносин між сторонами, визнається тільки шлюб, укладений у державних\~органах реєстрації актів громадянського стану.\~Релігійний обряд шлюбу, так само, як і інші релігійні обряди, не має правового значення і є особистою справою громадян. До фактичних відносин, які склались між позивачем та [PERSON] та які тривали з 1996 по 2002 рік, неможливо застосовувати поняття шлюб, сімя, або член сімї за відсутності факту реєстрації шлюбу між сторонами. Позивач заперечив, а відповідачі не надали суду доказів, які б підтверджували факт проживання позивача у спірній квартирі [ADDRESS]. В матеріалах справи містяться докази (довідки з місця проживання), які доводять факт реєстрації місця проживання позивача [PERSON] з 03.01.1992р. до 04.05.2011р. за адресою [ADDRESS], а з 18.05.2011р. по теперішній час - за адресою [ADDRESS]. Таку ж позицію підтримав у своїй Ухвалі Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.09.2013р. де вказується, що «відповідно до форми № 3 від 14 серпня 2012 року в квартирі № 31, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, пров. Дунаєва, 3, зареєстровані та проживають [PERSON] колишня цивільна дружина з 30 січня 2002 року та [PERSON] мати колишньої цивільної дружини з 11 лютого 2005 року». З матеріалів справи вбачається (довідка з ОСББ «СІМЕКС», а.с. 158 т. 1), що 30.01.2002 року [PERSON] зареєструвала своє місце проживання за адресою: [INFO]. Неодноразово [PERSON] зазначала, що вселилась в квартиру [ADDRESS], оскільки на той час була її власником, а за її згодою 11.02.2005 року до неї вселилась її мати [PERSON] та також зареєструвала своє місце проживання за адресою: [INFO], що підтверджується довідкою з місця проживання (а.с. 158 т. 1). Суд звертає увагу, що рішенням апеляційного суду Одеської області 25.06.2008 року (а.с. 6-14 т. 1), у якому виправлено описки ухвалою цього ж суду від 02.07.2008 року, у тому числі: визнано недійсним договір-зобов'язання №11-Б про пайову участь у будівництві житла у м. Одесі по пров. Дунаєва, б. 3 від 4 вересня 1998 року, укладений між [PERSON] і ТОВ "Сімекс"; визнано недійсним свідоцтво про право власності №066/99 від 22 лютого 1999 року на квартиру [ADDRESS], видане на ім'я [PERSON]; визнано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON]. Ухвалою судді Верховного Суду України від 28 липня 2008 року відмовлено у відкритті касаційного провадження в справі за касаційною скаргою [PERSON] на рішення судів першої та апеляційної інстанцій. Ухвалою судді Верховного Суду України від 15 вересня 2008 року відмовлено у відкритті касаційного провадження в справі за касаційною скаргою [PERSON] на рішення апеляційного суду від 25.06.2008 року (а.с. 19-20 т. 1). Ухвалою Верховного Суду України від 08.02.2012 року (а.с. 16-18 т. 1) рішення апеляційного суду Одеської області від 25.06.2008 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02.07.2008 року та ухвалу судді Верховного Суду України від 15.09.2008 року залишено без змін. Відповідачі неодноразово наголошували, що недійсним свідоцтво про право власності стало з моменту набрання судовим рішенням законної сили (25.06.2008р.), що значно пізніше за дату вселення відповідачів до квартири, а тому вселення відбувалось на законних підставах. Проте, на думку суду, для вирішення справи важливу роль відіграє не момент визнання недійсним свідоцтва про право власності, а той факт, що правочин - договірзобовязання №11-Б про пайову участь у будівництві житла від 4 вересня 1998 року, був визнаний недійсним з моменту його вчинення, а саме на підставі цього договору- зобовязання видавалось свідоцтво про право власності. Суд зауважує, що моментом недійсності договорузобовязання №11-Б про пайову участь у будівництві житла від 4 вересня 1998 року є, відповідно до правил ст. 236 ЦК України, момент його вчинення. Тобто, договірзобовязання №11-Б про пайову участь у будівництві житла від 4 вересня 1998 року, на підставі якого видавалось свідоцтво про право власності, визнано судом недійсним саме з моменту його укладення, тобто 04 вересня 1998 року. Тому, вселитись в спірну квартиру як власник [PERSON] права не мала, і суд критично ставиться до доказу у вигляді довідки з ОСББ «СІМЕКС», (а.с. 158 т. 1), адже таким документом неможливо підтвердити або спростувати наявність та правильність підстав виникнення права власності. Також зазначимо, що Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Ухвалою від 19.09.2012р. у справі № 6-18051св12, у ч. 16 мотивувальної частини рішення вказує: «Отже, питання про виселення на підставі ч. 3\~ст. 116 ЖК України\~може ставитися лише в разі встановлення факту самоправного зайняття жилого приміщення (відсутність договору або ордеру, а також визнання їх недійсними)». Суд касаційної інстанції вказує, що внаслідок визнання договору, ордеру, свідоцтва недійсними, з врахуванням моменту недійсності свідоцтва, безумовно може ставитись питання про виселення на підставі ч. 3\~ст. 116 ЖК України, як і було зроблено позивачем. Суд критично відноситься до стверджень [PERSON], що разом з нею станом на теперішній час мешкає неповнолітня дитина - [PERSON], і фактично позивач бажає виселити не тільки її, а і їх сина, виходячи з наступного. [PERSON] надала до суду рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі №2-928/10 (а.с. 134-138 т. 1), яким встановлено спосіб та порядок участі [PERSON] у вихованні [PERSON], та в описовій частині якого зазначено, що після припинення [PERSON] та [PERSON] спільного проживання їх неповнолітня дитина залишилась проживати разом з матір'ю. Також [PERSON] було надано до суду довідку ОСББ «СІМЕКС» від 16.08.2012 року, відповідно до якої [PERSON] мешкає разом з матір'ю [PERSON] (а.с.54 т. 1) В свою чергу представником позивача було надано до суду нотаріально посвідчену заяву від 19.10.2012 року, відповідно до якої [PERSON] підтвердив факт свого проживання з 23.09.2012 року з батьком [PERSON] (а.с. 61 т.1) та довідку з місця проживання, відповідно до якої [PERSON] зареєстрований разом з батьком за адресою: [ADDRESS] (а.с. 60). Ствердження [PERSON] про те, що [PERSON] та їх син [PERSON] не мешкають за вказаною адресою, а в іншій квартирі, суд не приймає до уваги, оскільки це не підтверджено жодним доказом і взагалі не має відношення до предмету спору та не підлягає доказуванню. Також суд не може розглядати як доказ по зазначеній справі ствердження [PERSON] та її представника, що неповнолітній [PERSON] у будь-який час може повернутись до матері, оскільки згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Таким чином, судом встановлено, що на час розгляду справи судом [PERSON] досяг чотирнадцяти років і відповідно до приписів чинного законодавство самостійно має право обирати місце свого проживання. На підставі всього викладеного, суд вважає, що власником спірної квартири є [PERSON], відповідачі [PERSON], [PERSON] вселились у зазначену квартиру без дозволу власника, не як члени його сімї, на підставі свідоцтва про право власності на імя [PERSON], яке відповідно до рішення апеляційного суду Одеської області у справі № 22ц-1131/08, що набрало законної сили 25.06.2008 року, було визнано недійсним, договір найму житлового приміщення між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] ніколи не укладався, іншої угоди про порядок користування житловим приміщенням між ними не було. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України, до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ст. 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. Відповідно до ст. 158 ЖК України, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно з ч. 3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Враховуючи встановлені судом обставини, за яких [PERSON] та [PERSON] самоправно вселившись, позбавляють [PERSON] можливості користуватися належною йому квартирою, суд вважає, що їх дії перешкоджають позивачу користуватися квартирою. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права на користування та розпорядження майном. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач є власником квартири [ADDRESS], яку самоправно зайняла [PERSON], та в якій без достатніх правових підстав проживає разом з матірю [PERSON], а тому позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved