Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

29.11.2017 року [PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з позовом до Голинчинецької сільської ради про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом, в якому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті 15.04.2004 року її батька [PERSON] на земельну частку (пай) , що знаходиться на території Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області, яка належала спадкодавцеві [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН №0395867, що виданий на підставі розпорядження Шаргородської РДА від 27.05.1997 року за №121. Зазначила, що 15 квітня 2004 року помер її батько [PERSON], після смерті якого залишилося спадкове майно, яке складається, в тому числі, із права на земельну частку (пай), про що останньому було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН №0395867, який зареєстрований за №660 та виданий на підставі рішення Шаргородської РДА від 27.05.1997 року за №121. Крім того, за життя спадкодавцем втрачено сертифікат на право на земельну частку (пай). Її мати також померла 22.12.2010 року, батьки були розлучені та разом не проживали. Позивачка є спадкоємцем майна після смерті батька по закону. Оформити спадкові права на земельну частку (пай) вона не може через втрату сертифіката на право на земельну частку (пай). В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], що діє за довіреністю від 05.09.2017 року (а.с.14) не зявилися. 14.12.2017 року представником позивачки [PERSON], що діє на підставі довіреності від 05.09.2017 року (а.с.14), до суду подано заяву про розгляд справи у його та позивачки відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити (а.с.28). Представник відповідача Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області в судове засідання не зявився. 12.12.2017 року Голинчинецьким сільським головою [PERSON] подано до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, не заперечує щодо задоволення позову (а.с.26-27). В судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому представник позивачки та представник відповідача подали заяви про розгляд справи у їх та позивачки відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Судом встановлено, що 15.04.2004 року в с. Джурин Шаргородського району Вінницької області помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АМ №391913 (а.с.7), який на день смерті проживав та був зареєстрований у [INFO]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається, в тому числі, із права на земельну частку (пай) на території Голинчинецької сільської ради на підставі сертифікату серії ВН №0395867, зареєстрованого 10.09.1997 року за №660, площею 1,48 умовних кадастрових гектари та виданого на підставі рішення Шаргородської РДА від 27.05.1997 року за № 121 (а.с.9). Спадкоємцем після смерті [PERSON] по закону є дочка [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-АМ №377427 (а.с.4) та свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-АМ № 286004 (а.с.5). Інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає, мати позивачки [PERSON] та дружина померлого [PERSON] [PERSON] померла 22.12.2010 року (а.с.6, 8), батьки разом не проживали. Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 08.11.2017 року у справі №152/1620/17 позивачці [PERSON] надано додатковий строк для прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] (а.с.10-11). Спадкоємець за законом померлого [PERSON] його дочка [PERSON] не може оформити спадщину на належну спадкодавцеві земельну частку (пай) площею 1,48 умовних кадастрових гектари, що знаходиться на території Голинчинецької сільської ради, через відсутність правовстановлюючого документу, оскільки відсутній державний акт на право власності на землю, а також втрачений сертифікат на право на земельну частку (пай), що підтверджується оголошенням в газеті (а.с.13), у звязку із чим завідуючою Шаргородською ДНК [PERSON] 17.10.2017 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку з відсутністю сертифікату на право на земельну частку (пай) (а.с.12). Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] був власником сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН №0395867, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) 10.09.1997 року за №660, відповідно до якого мав право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Горизонт», площею 1,48 умовних кадастрових гектари на території Голинчинецької сільської ради, що підтверджується довідкою Відділу у Шаргородському районі ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області (а.с.9) та записами в оглянутій в судовому засіданні Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Шаргородської РДА по с. Голинчинці (а.с.29-30). Оскільки судом встановлено, що спадкодавець [PERSON], працюючи у КСП «Горизонт» с. Голинчинці, на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай), що був втрачений за життя спадкодавця, набув право на земельну частку (пай), площею 1,48 умовних кадастрових гектари, що розташована на території Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області, то право на означену земельну частку (пай) входить до спадкової маси після смерті [PERSON] Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права на спадкове майно і регулюються Конституцією України, ЦК України, ЗК України та ЦПК України. Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.3 ст.1222, ч.1 ст.1220, ч.1 ст.1270 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст.1268 ЦК України). В силу ст.116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку, в силу вимог ст.126 ЗК України, оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто свідоцтвом про право власності. Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. За приписами ст.ст.1217, 1218 ЦК України та ст.3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94 право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року за №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами\~ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Право на земельну частку (пай), що отримують працівники, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю. Із досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що спадкодавець [PERSON] у визначений законом спосіб не набув права власності на земельну частку (пай), що належала йому на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН №0395867, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів за №660 та виданого на підставі рішення Шаргородської РДА за №121 від 27.05.1997 року, а сертифікат втрачений. Згідно з п.3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) видача нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачена. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. [PERSON] нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай), площею 1,48 га після смерті [PERSON] (а.с.14). Отже, оскільки [PERSON], мав право земельну частку (пай), площею 1,48 га, то і позивачка [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] вправі порушувати питання про успадкування права на цю земельну частку (пай) з послідуючим отриманням свідоцтва про право власності. Визнання за позивачкою [PERSON] права на земельну частку (пай) не порушує права та інтереси інших осіб. Оскільки право [PERSON] на оформлення її спадкових прав на спадщину померлого [PERSON] порушено, то воно підлягає судовому захисту. Відповідно до вимог ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з абз.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до абз.6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», за змістом частини 4 ст.174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Враховуючи, що відповідачем Голинчинецькою сільською радою визнано позовні вимоги [PERSON], то суд вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. Таким чином, позов [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved