Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-04 00:00:00

[PERSON] 20 березня 2019 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Миролюбівська сільська рада Білозерського району Херсонської області, Білозерська районна державна адміністрація Херсонської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи позов тим, що йому на підставі договору купівлі-продажу належить житловий будинок [ADDRESS] . В належному йому будинку зареєстровані відповідачі по справі - син, невістка та троє їхніх дітей, які 15 листопада 2011 за місцем реєстрації не проживають, місце проживання останніх невідоме. Просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . В судове засідання позивач не прибув, однак надав суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав, не заперечував щодо ухвалення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не прибули, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені шляхом розміщення оголошення на вебпорталі судової влади України; про причини неявки суд не повідомили. Відзив від відповідачів не надходив. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Миролюбівської сільської ради Білозерського району Херсонської області, в судове засідання не прибув, однак від голови Миролюбівської сільської ради Білозерського району Херсонської області надійшла заява, в якій просив справу розглянути за відсутності представника сільської ради; проти задоволення позову не заперечує. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Білозерської селищної ради Херсонської області в судове засідання не прибула, однак [PERSON] , яка діє від імені селищної ради на підставі довіреності, спрямувала до суду заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, при цьому зазначила, що при вирішенні вказаного спору покладається на розсуд суду. За таких обставин, враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказах в порядку положень ст. 280 ЦПК України. 9 квітня 2019 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 23 травня 2019 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Суд, вивчив матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи зі слідуючого. Матеріалами справи встановлено наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу від 15 березня 2002 року [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, розташований по [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження 14 березня 2019 року, який був складений уповноваженою на те комісією та згідно довідки № 345 від 13 березня 2019 року виданої Миролюбівською сільською радою Білозерського району Херсонської області, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але з 15 листопада 2011 року за вказаною адресою фактично не проживають. Поважності причин відсутності відповідачів в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , не встановлено. Таким чином, оскільки відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , понад рік без поважних причин відсутні і не проживають в будинку, то вони є такими, що втратили право користування цим житлом. Як вбачається з матеріалів справи, в житловому будинку прописані неповнолітні: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які є дітьми відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Частиною 2 та 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечує право дитини на проживання в житлових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Право дитини на житло є одним з основних прав, адже без мінімальної забезпеченості житлом і майном нормальне існування дитини просто неможливе. Згідно статті 11 Закону «Про охорону дитинства» - сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив, що позовні вимоги, заявлені позивачем є обґрунтованими, позов підлягає задоволенню, так як відповідачі в спірному житловому приміщенні не проживають з 2011 року, а тому втратили право користування ним. Крім того, суд вважає, що зняття неповнолітніх осіб з реєстрації не буде суперечить їхнім інтересам, так як неповнолітні діти відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] , 2006 року народження, [PERSON] , 2007 року народження та [PERSON] , 2011 року народження не є самостійними суб`єктами житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками (автоматично зберігає або втрачає таке право разом з батьками). Інтереси дітей за цим рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітні діти у спірному житловому будинку не проживають, а залишення їх бути зареєстрованими у спірному будинку суперечитиме ст. 9 Конвенції про права дитини та ст. 160 СК України.

Outcome: approved