Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Максус Лізинг» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення 28000,00 грн. Позивач посилається на те, що 29 березня 2018 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу, відповідно до якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати йому у користування автомобіль Great Wall C30 new. На виконання умов договору 29.03.2018 року позивач, як сторона договору - лізінгоодержувач сплатив 28000 грн. Відповідач, отримавши вказані кошти, не здійснив дій, спрямованих на виконання договору, тому позивач вважає, що умови договору фінансового лізингу містять несправедливі умови, оскільки вони не відповідають діючому законодавству та порушують його права як споживача. Так, в договорі не зазначено технічні та індивідуальні характеристики автомобіля, отже договір не містить істотних умов щодо предмету договору. Крім того, за невиконання умови договору щодо надання предмету договору лізінгодавець не несе відповідальності, та навпаки отримує вигоду у виді 20 відсотків розміру авансового платежу та всю суму сплаченої комісії за організацію договору. Крім того, договір укладений в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, що є порушенням закону. На письмове звернення щодо вирішення спору в досудовому порядку відповідач повідомив, що договір вважається розірваним, в поверненні сплачених грошових коштів відмовлено. У зв'язку з наведеним, просить визнати договір недійсним, стягнути з відповідача на його користь сплачені за договором лізингу платежі в розмірі 28000 грн. та судові витрати у справі. Позивач та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явились, представником позивача до суду подано заяву, в якій він позов підтримав, просив розгляд справи проводити без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, місце і час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, правом подання відзиву не скористався, клопотання про відкладення розгляду справи до суду ним не подано. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.03.2018 року між [PERSON] та ТОВ «Максус лізинг» укладено договір фінансового лізингу № 015030, відповідно до якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати у користування позивачу автомобіль Great Wall C30 new (п.1.1), а [PERSON] періодично сплачувати за користування автомобілем лізингові платежі (п.3.3.3). Згідно пункту 9.1 договору комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 10 відсотків, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію протягом строку дії договору, незалежно від назви призначення платежу в квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію договору зазначено у додатку до даного договору. Комісія за організацію Договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу. Згідно п. 12.1. зазначеного Договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням. Комісія за організацію Договору в такому випадку не повертається. (а.с.7-14). 29 березня 2018 року на виконання умов п.9.1 договору фінансового лізингу [PERSON] сплатив ТОВ «Максус лізинг» авансовий платіж згідно договору фінансового лізінгу № 01503 від 29.03.2018 року в розмірі 28000 грн. (а.с.16). 6 квітня 2018 року [PERSON] направив відповідачу заву, в якій просить відповідача повернути йому зазначені кошти, оскільки ТОВ «Максус лізинг» безпідставно не виконує обов'язок по наданню йому предмета лізингу, за умовами договору № 01503 від 29.03.2018 року (а.с.15). Листом № 150/0805/8 директор ТОВ «Максус лізинг» повідомив [PERSON], що за результатом розгляду його заяви договір лізингу № 01503 від 29.03.2018 року, вважається розірваний на підставі п.12.1 ст.12 договору без повернення сплаченої суми коштів 28000 грн., яка є комісією за організацію договору, а не авансовим платежем (а.с.17). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про те, що в разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону). Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 29 березня 2018 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця та одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15. Крім того, відповідно до п.5 ч. 1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Згідно з п. 4 ч.1 ст.34 цього Закону діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Згідно п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності як надання фінансових послуг. Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідачем не надано суду доказів наявності у нього ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо укладення договору фінансового лізингу. Зважаючи на викладене, суд, установивши характер спірних правовідносин та дослідивши наявні в справі докази, зважаючи на обраний позивачем спосіб захисту, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову і визнання вказаного договору фінансового лізингу недійсним, оскільки його умови суперечать положенням цивільного законодавства, а також стягнення коштів отриманих відповідачем від позивача за вказаним договором. Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.4, 34, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.7 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», ст.ст. 3, 220, 509, 628, 799, 806, ЦК України, та,

Outcome: approved