Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме кімнати [ADDRESS] та просить визнати за ним право власності на Ѕ частину кімнати. В обґрунтування позову зазначив, що з 11.05.2007 року перебував у шлюбі з [PERSON] , після реєстрації шлюбу [PERSON] . В шлюбі з відповідачем за спільні кошти було придбано нерухоме майно, а саме кімнату № [NUMBER] у квартирі [ADDRESS] . Вказане майно було придбане на ім`я відповідача за спільні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 08.12.2016 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу сторони не здійснювали поділ майна, набутого під час шлюбу, спору щодо майна між ними не виникало, право спільної сумісної власності припинено не було. З моменту придбання кімнати позивач постійно мешкає у даному житловому приміщенні, має власний побут. На даний час відповідач користується та розпоряджається спільним майном. Позивач просить суд припинити право спільної сумісної власноті та визнати за ним право власності на 1/2 частину кімнати. Ухвалою суду 22.12.2020 відкрито провадження по даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з без виклику сторін. За змістом ст.\~279\~ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, зважаючи на відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні та незначну складність спору, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання, а тому справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та роз`яснено, що розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін проводиться за його клопотанням, яке він може подати в строк для подання відзиву на позов. Відповідач надала суду заяву у якій зазначила, що під час шлюбу у 2016 році було придбано спірну кімнату, на кошти, які були отримані від продажу іншої кімнати та частину коштів, які було взято у кредит. Вказує, що спільного сімейного бюджету у них з позивачем не було, вона одна працювала та сплачувала комунальні послуги. В грудні 2016 року шлюб між ними було розірвано. Відповідач пояснила, що з травня 2017 року по теперішній час у вказаній кімнаті не проживає. Відповідач просить суд здійснити поділ вказаної кімнати згідного чинного законодавства. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, не здійснюється. Суд, дослідивши та перевіривши письмові матеріали справи, встановив такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, що зареєстрований 11 травня 2007 року Солоницівською селищною радою Дергачівського району Харківської області, за актовим записом № 25 (а.с.13). Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 08.12.2016 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 24-25). 06.04.2016 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусам Дергачівського нотаріального округу Харківської області Пугачовою І.В., [PERSON] було придбано кімнату, яка розташована в [ADDRESS] (а.с.14-17). Згідно заяви від 06.04.2016, посвідченої приватним нотаріусам Дергачівського нотаріального округу Харківської області Пугачовою І.В., [PERSON] давав згоду своїй дружині [PERSON] придбати за суму та на умовах за її розсудом на сумісні гроші кімнату, яка розташована в [ADDRESS] (а.с. 23). Відповідно до інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.04.2016 право власності на кімнату [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] (а.с. 18). Відповідно до ст.\~355\~ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до статті 3\~СК України\~сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до вимог ч. 3 ст.\~368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частинами 1 та 2 ст.\~369\~ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Частиною 2 ст.\~372\~ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі статтею 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.\~69\~СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 81\~ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11, - сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21.12.2007\~№11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Суд приходить висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача, оскільки придбана під час зареєстрованого шлюбу. Таким чином, суд вважає, що свої вимоги відносно визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності за ним на частку вказаного майна, позивач довів повністю. Тому суд вважає за доцільне визнати майно спільною сумісною власністю подружжя та розподілити його, визнавши за кожним із них право власності на Ѕ частину майна. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. Частиною 1\~статті 133 ЦПК України\~передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.3\~ст.133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2\~статті 137 ЦПК України\~визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що позивачу правничу допомогу у вказаній справі надавав адвокат Мироненко С.С. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ №1657), що підтверджується договором про надання правової допомоги від 09.11.2019 №09/11-1 (а.с.26). Згідно ч.8\~ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано\~ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно додатку №1 до Договору про надання юридичних послуг №09/11-1 від 09.11.2020 встановлено розмір та порядок оплати гонорару за надання правової допомоги (а.с. 27). 10.11.2020 року адвокатом Мироненко С.С. та [PERSON] було підписано Акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від №09/11-1 від 09.11.2020, в якому зазначено, що гонорар за надану правничу допомогу складає 4\~000 гривень. (а.с. 28). 10.11.2020 [PERSON] сплатив адвокату Мироненко С.С. 4 000 гривень, що підтверджується прибутковим касовим ордером № 47 (а.с.29). За таких обставин, суд вважає, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правничу допомогу у розмірі 4 000 гривень. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved