Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~[PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України, [PERSON], яким після уточнення, просив стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на його користь суму матеріальної шкоди у розмірі 11683 (одинадцять тисяч шістсот вісімдесят три) гривні 28 (двадцять вісім) копійок у якості вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу у вигляді автомобіля (марки ВАЗ модель 2107, державний номерний знак: [NUMBER]), з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових, які підлягають заміні; грошові кошти у розмірі 5000 (пять тисяч) гривень у якості відшкодування отриманої ним моральної шкоди внаслідок заподіяння шкоди його здоровю під час дорожньо-транспортної пригоди, а також просив стягнути з [PERSON] грошові кошти у розмірі 5000 (пять тисяч) гривень у якості відшкодування отриманої ним моральної шкоди внаслідок заподіяння шкоди його здоровю під час дорожньо-транспортної пригоди. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 серпня 2014 року, позовні вимоги [PERSON] до Моторного (транспортного) страхового бюро України, в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, на підставі письмової заяви позивача, залишені без розгляду. Тому справа розглядалась в частині вимог, які позивач підтримав та залишив без змін. Про місце, день та час розгляду справи, особи, які беруть участь у справі, повідомлялись належним чином. У судове засідання для розгляду справи по суті усі особи, які беруть участь у справі не зявились. Представник позивача подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі та участі його довірителя (а.с.216). Треті особи, які беруть участь у справі подали заяву, якою просили розглянути справу без їх участі (а.с.73). Також, в матеріалах справи є дві письмові заяви представника відповідача: Моторне (транспортне) страхове бюро України, якими він просив розглядати справу без його участі (а.с.109,183) та які не були відкликані. Відповідач: [PERSON], теж подав письмову заяву, якою справу просив розглядати без його участі (а.с.196). У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, а справа розглядалась без участі усіх осіб, які беруть участь у справі. З огляду на зміст позовної заяви, з урахуванням її уточнення від 13 березня 2013 року, позивач звернувся до суду оскільки вважає, що внаслідок винних дій відповідача [PERSON], який 27 квітня 2013 року керував автомобілем марки «ВАЗ» модель « 2104», державний номерний знак: [NUMBER] та рухаючись при перехрещенні проїзних частин у місті Кремінна не впорався з керуванням та опинився на смузі зустрічного руху, що призвело до виникнення дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля марки «ВАЗ» модель « 2107», державний номерний знак: [NUMBER], яким керував позивач, йому було завдано шкоди, яка складається з втрат, що полягають в пошкодженні майна у вигляді автомобіля (вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнту фізичного зношення), а також моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у звязку із заподіянням шкоди його здоровю під час дорожньо-транспортної пригоди. А оскільки на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON], як особи, що керувала автомобілем, не була застрахована на підставі договору, але він має статус учасника бойових дій, на думку позивача, заподіяну ним майнову шкоду повинен відшкодувати відповідач: Моторне (транспортне) страхове бюро України, а моральну шкоду відповідач: [PERSON]. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] подала письмову заяву, якою проти задоволення позовних вимог не заперечувала (а.с.73). Відповідач: Моторне (транспортне) страхове бюро України, через свого представника подав заперечення, з огляду на зміст яких, вважає, що позов, в частині вимог до бюро, не підлягає задоволенню у звязку з тим, що позивач не являється власником пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіля та потерпілим у розумінні Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що свідчить про відсутність у нього права на відшкодування майнової шкоди шляхом регламентної виплати. А надана позивачем довіреність у порядку передоручення, дає йому право на отримання від імені власників тільки суми страхових відшкодувань, якими регламентні виплати не являються. Відповідач: [PERSON], подав письмову заяву, якою добровільно та безумовно визнав заявлені до нього вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у повному обсязі. При цьому зазначив, що правові наслідки повного визнання позову йому відомі та зрозумілі, а їх розяснення судом він не потребує (а.с.196). На основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: [PERSON], 27 березня 2002 року, отримав безтермінове посвідчення учасника бойових дій (а.с.76). Двадцять девятого липня 2010 року, [PERSON], на підставі довіреності від [PERSON], отримав право керування автомобілем марки «ВАЗ», модель « 2104», державний номерний знак: [NUMBER] (а.с.75). [PERSON], 07 вересня 2011 року, на підставі довіреності по передорученню від [PERSON], який діяв від імені [PERSON] та [PERSON], отримав право керування автомобілем марки «ВАЗ», модель « 2107», державний номерний знак:[NUMBER] (а.с.4-7). Восьмого вересня 2012 року між [PERSON] та приватним акціонерним товариством Страхова компанія «Провідна» було укладено договір №АВ/8643282 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу у вигляді автомобіля марки: «ВАЗ» модель « 2107», державний номерний знак: [NUMBER], зі строком дії по 03 вересня 2013 року (а.с.191). Постановою Кремінського районного суду Луганської області від 23 травня 2013 року (яка набрала законної сили 21 червня 2013 року, після її залишення без змін постановою Апеляційного суду Луганської області від 21 червня 2013 року) було встановлено, що 27 квітня 2013 року, о 16 годині 30 хвилин, внаслідок винних дій відповідача [PERSON], який керував автомобілем марки «ВАЗ» модель « 2104», державний номерний знак: [NUMBER], рухаючись при перехрещенні проїзних частин у місті Кремінна не впорався з керуванням та опинився на смузі зустрічного руху, чим призвів до виникнення дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля марки «ВАЗ» модель « 2107», державний номерний знак: [NUMBER], яким керував [PERSON] та пошкодження цього автомобіля (а.с.96,60). При цьому, з огляду на положення частини першої статті 9 Кодексу України про адміністративне правопорушення та частини четвертої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає встановленою і ту обставину, що саме винні дії [PERSON] стали причиною заподіяння шкоди автомобілю марки «ВАЗ» модель « 2107», державний номерний знак: [NUMBER] при взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки. Також, суд вважає встановленою і ту обставину, що внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки [PERSON], [PERSON] було заподіяно ушкодження здоровя (а.с.132,135-137,161-165). Оскільки [PERSON] втік з місця вчинення дорожньо-транспортної пригоди, [PERSON] достовірно дізнався про те, що [PERSON] є учасником бойових дій, а тому і не застрахував свою цивільно-правову відповідальність на підставі договору, тільки 23 травня 2013 року, після того, як ознайомився з матеріалами адміністративної справи щодо [PERSON], в якій була копія посвідчення учасника бойових дій (а.с.20,131-132,206,207). Двадцять третього травня 2013 року, [PERSON] звернувся із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду до Моторного (транспортного) страхового бюро України, із заявою про страхове відшкодування, що було отримано бюро 29 травня 2013 року (а.с.20,205). Незважаючи на те, що заява мала назву «заява про страхове відшкодування», [PERSON] звернувся до бюро, з огляду на зміст цієї заяви саме з метою отримання регламентної виплати від бюро, про що свідчить правове обґрунтування у заяві та додані до неї документи (а.с.20). При цьому у цій заяві, предявивши вимогу про відшкодування майнової шкоди, заподіяної транспортному засобу у вигляді автомобіля марки «ВАЗ» модель « 2107», державний номерний знак: [NUMBER], [PERSON] вказав, що для оцінки пошкодження автомобіля та визначення розміру шкоди він готовий очікувати представника бюро (а.с.20). Четвертого червня 2013 року, призначений Моторним (транспортним) страховим бюро України субєкт оціночної діяльності [PERSON], у присутності [PERSON], оглянув та склав Акт огляду транспортного засобу (автомобіля) марки «ВАЗ» модель « 2107», державний номерний знак: [NUMBER] (а.с.45,46). Сімнадцятого червня 2013 року та 18 липня 2013 року, [PERSON], двічі звертався до Моторного (транспортного) страхового бюро України, із заявами на відшкодування завданої йому майнової шкоди, які було отримано бюро 20 червня та 23 липня 2013 року відповідно, та з яких вбачається, що заявник фактично погодився на оцінку пошкоджень автомобіля для визначення розміру відшкодування матеріальної шкоди, працівниками бюро (а.с.18,19,205). Моторне (транспортне) страхове бюро України, 23 липня 2014 року листом №3/1-05/19421, повідомило [PERSON] що для прийняття рішення щодо відшкодування заподіяної шкоди, йому необхідно надати додаткові документи, а також відомості про можливо здійснені розрахунки з особою, відповідальною за шкоду (а.с.204). Проте вже 25 липня 2014 року, листом №3/1-05/19601 бюро повідомило [PERSON] що для прийняття рішення щодо відшкодування заподіяної шкоди, йому необхідно надати інші документи (а.с.202). Але при цьому, бюро фактично відмовило йому у здійсненні регламентної виплати на підставі поданих ним документів, оскільки зазначило, що у звязку із тим, що МТСБУ не є страховиком та не укладало з [PERSON] жодних договорів страхування, і здійснює за законом тільки регламентні виплати, а надана [PERSON] довіреність не надає йому права на їх отримання, тому право на отримання регламентної виплати у [PERSON] на підставі наданої їм довіреності відсутнє (а.с.202). Двадцять третього серпня 2013 року, після того, як [PERSON] додатково надіслав Моторному (транспортному) страховому бюро України: копію свідоцтва про реєстрацію автомобіля марки «ВАЗ» модель « 2107», державний номерний знак: [NUMBER]; копію свого паспорта та ідентифікаційного номера (із засвідченням його підписом та написом «відповідає оригіналу») МТСБУ, знову відмовило [PERSON] у здійсненні регламентної виплати посилаючись на те, що бюро не є страховиком та не укладало з [PERSON] жодних договорів страхування, і здійснює за законом тільки регламентні виплати, а надана [PERSON] довіреність не надає йому права на їх отримання, право на отримання регламентної виплати у [PERSON] на підставі наданої їм довіреності відсутнє. І тому, просило його надати документи, які будуть посвідчувати його право на отримання від МТСБУ відшкодування шкоди або документи, які будуть підтверджувати право [PERSON] на отримання такого відшкодування від імені власників автомобіля, якому заподіяно шкоду (а.с.16). Двадцятого грудня 2013 року, [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України та [PERSON] про стягнення з них матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. При цьому, просив стягнути з бюро такий розмір матеріальної шкоди, який було визначено оцінкою, проведеною призначеним МТСБУ експертом (а.с.1-3,43-58). Листом від 27 грудня 2013 року №3/1-05/37199, Моторне (транспортне) страхове бюро України надіслало на адресу [PERSON] копію звіту №79/836/13 від 10 червня 2013 року про оцінку колісного транспортного засобу у вигляді автомобілю марки «ВАЗ» модель « 2107», державний номерний знак: [NUMBER], який було складено призначеним бюро експертом. Відповідно до цього звіту вартість відновлювального ремонту зазначеного транспортного засобу, з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових, що підлягають заміні, склала 11683 (одинадцять тисяч шістсот вісімдесят три) гривні 28 (двадцять вісім) копійок (а.с.43-44,46-58). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~У звязку із цим [PERSON], уточнив свої позовні вимоги, в частині вимог до МТСБУ про відшкодування майнової шкоди, та остаточно просив стягнути з бюро 11683 (одинадцять тисяч шістсот вісімдесят три) гривні 28 (двадцять вісім) копійок (а.с.77-78). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Вказану вимогу, МТСБУ отримало 31 березня 2014 року. А вже 08 квітня 2014 року, через свого представника, повідомило що як раніше вважає, що бюро не є страховиком та не укладало з [PERSON] жодних договорів страхування, і здійснює за законом тільки регламентні виплати, а надана [PERSON] довіреність не надає йому права на їх отримання, тому право на отримання регламентної виплати у [PERSON] на підставі наданої йому довіреності відсутнє, а бюро не має правових підстав для здійснення йому регламентної виплати (а.с.84,88,94,98-102). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачами виникли цивільні (зокрема деліктні) правовідносини у сфері обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в межах яких, станом на дату прийняття рішення існує спір щодо права позивача на отримання відшкодування майнової та моральної шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми процесуального і матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень пункту двадцять другого частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. Так, положеннями частин перших статей 1166 та 1188 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) встановлено, що шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується в повному обсязі особою, яка є винною у її заподіянні. Судом враховано, що діяльність, повязана з використанням транспортних засобів частиною першою статті 1187 ЦК України віднесена до діяльності, що є джерелом підвищеної небезпеки. При цьому, з огляду на положення частини пятої статті 1187 цього ж кодексу особа, яка здійснює таку діяльність відповідає за завдану шкоду у повному обсязі, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Поряд з цим, частиною першою статті 999 ЦК України передбачено, що законом може бути встановлений обовязок фізичної особи бути страхувальником відповідальності перед іншими особами (обовязкове страхування). Так, Законом України «Про страхування» від 07 березня 1996 року №85/96-ВР, страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів визначено обовязковим видом страхування. Поряд з цим, Закон України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ІV від 01 липня 2004 року (надалі за текстом Закон України №1961), норми якого є спеціальними по відношенню до норм Закону України «Про страхування» (про що свідчать положення пункту 2.1. Закону України №1961), передбачає виключення із загального правила щодо обовязковості страхування своєї цивільно-правової відповідальності усіма власниками наземних транспортних засобів. Зокрема статтею 13 Закону України №1961, яка має назву «особливості страхування цивільно-правової відповідальності окремих категорій громадян України» встановлено, що учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом. Отже, серед інших категорій зазначених у цій нормі громадян, учасники бойових дій, які особисто керують належними їм транспортними засобами, звільняються від обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. А у випадку дорожньо-транспортної пригоди, якщо винуватцями такої пригоди є саме вони, відшкодування збитків проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим законом. Таким чином, законодавець встановив спеціальне правило, відповідно до якого особа, який має статус учасника бойових дій та особисто використовує (керує) належним йому транспортним засобом звільняється від обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Але якщо внаслідок власних винних дій, під час керування такою особою належним їй транспортним засобом настає дорожньо-транспортна пригода і завдані збитки, їх відшкодування здійснює МТСБУ, у порядку визначеному законом України №1961. Тут слід відзначити, що вказане спеціальне правило встановлено законодавцем з огляду на особливий статус такої особи і саме для цієї особи, незважаючи на те, на якому речовому праві належить такій особі транспортний засіб. Наведений висновок суду ґрунтується на тому, що по-перше, умова належності транспортного засобу учаснику бойових дій тільки на підставі права власності прямо не встановлена цим правилом. По-друге, з огляду на визначення поняття «власник транспортного засобу», яке надано у пункту 1.6. Закону України №1961, для цілей цього закону ним вважається і особа, яка є законним володільцем (користувачем) транспортного засобу або правомірно експлуатує його на законних підставах. І по-третє, інше тлумачення і застосування цього правила, зокрема звільнення від обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності тільки за сукупності двох ознак: статусу учасника бойових дій, та належності транспортного засобу такій особі тільки на праві власності, призводило б до дискримінації за ознакою майнового стану того учасника бойових дій, який має зазначений статус, але не має грошових коштів на придбання транспортного засобу у власність. Тут суд враховує положення частини другої статті 24 Конституції України, яким передбачено, що не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Судом встановлено, що [PERSON], 27 березня 2002 року, отримав безтермінове посвідчення учасника бойових дій (а.с.76), а 29 липня 2010 року, на підставі довіреності [PERSON], право керування автомобілем марки «ВАЗ», модель « 2104», державний номерний знак: [NUMBER] (а.с.75). Суд враховує і те, що постановою Кремінського районного суду Луганської області від 23 травня 2013 року (яка набрала законної сили 21 червня 2013 року, після її залишення без змін постановою Апеляційного суду Луганської області від 21 червня 2013 року) встановлено, що 27 квітня 2013 року, о 16 годині 30 хвилин, внаслідок винних дій відповідача [PERSON], який керував автомобілем марки «ВАЗ» модель « 2104», державний номерний знак: [NUMBER], рухаючись при перехрещенні проїзних частин у місті Кремінна і не впорався з керуванням та опинився на смузі зустрічного руху, виникла дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «ВАЗ» модель « 2107», державний номерний знак: [NUMBER], яким керував [PERSON] та пошкодження цього автомобіля (а.с.60,96). У звязку із цим, суд вважає мала місце дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої забезпеченому транспортному засобу у вигляді автомобіля (марки «ВАЗ» модель « 2107», державний номерний знак: [NUMBER]), яким керував [PERSON], була заподіяна шкода, яка сталась внаслідок винних дій [PERSON], який має статус учасника бойових дій, і який особисто керував не забезпеченим транспортним засобом у вигляді автомобіля (марки «ВАЗ» модель « 2104», державний номерний знак: [NUMBER]). При цьому, суд вважає, що саме винні дії [PERSON] стали причиною заподіяння шкоди автомобілю марки «ВАЗ» модель « 2107», державний номерний знак: [NUMBER] при взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки, а між його винними діями та заподіянням шкоди є безпосередній причинний зв'язок (а.с.60,96,191,76,196). Відповідно до абзацу другого пункту 22.1. статті 22 Закону України №1961, у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. З огляду на положення підпункту «г» пункту 41.1. статті 41 Закону України №1961, однією з подій, яка є підставою для проведення регламентної виплати МТСБУ є заподіяння шкоди особою, на яку поширюється дія пункту 13.1. статті 13 цього ж закону. А тому, заподіяння шкоди учасником бойових дій майну третьої особи внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, винуватцем якої він являється, і особисто при цьому керував належним йому транспортним засобом, є підставою для проведення регламентної виплати МТСБУ. Судом встановлено, що зазначена підстава для проведення регламентної виплати у спорі що розглядається, мала місце 27 квітня 2013 року (а.с.96); страхові суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, що були чинними на день її настання, з огляду на положення пункту 9.2. Закону України №1961 дорівнювали 50 тисяч гривень на одного потерпілого; шкода, яка була завдана [PERSON] транспортному засобу третьої особи у вигляді автомобіля марки «ВАЗ» модель « 2107», державний номерний знак: [NUMBER], була оцінена у встановленому законодавством порядку (а.с.43-58) та склала 11683 (одинадцять тисяч шістсот вісімдесят три) гривні 28 (двадцять вісім) копійок; майнова шкода являє собою вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових, які підлягають заміні, без врахування оцінки втрати товарної вартості автомобіля; зазначений розмір шкоди не є більшим за страхову суму, що була чинною на день настання шкоди. Таким чином у спорі який розглядається, підстава для проведення регламентної виплати для відшкодування майнової шкоди внаслідок пошкодження транспортного засобу у вигляді автомобіля марки «ВАЗ» модель « 2107», державний номерний знак: [NUMBER] має місце, а її розмір складає: 11683 (одинадцять тисяч шістсот вісімдесят три) гривні 28 (двадцять вісім) копійок, оскільки він не оспорювався ні МТСБУ, ні [PERSON]. Відповідно до положень пункту першого частини першої статті 395 ЦК України, речовим правом на чуже майно є право володіння, яке згідно статті 398 цього ж кодексу, виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, яким може бути право володіння, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 386 глави 29 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Таким чином, особа, яка хоч і не є власником, але має законне право володіння майном, вправі вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. Наведений висновок суду, також узгоджується із розясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що надані ним у пункті 13 постанови №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Тому, суд вважає що [PERSON], як особа, яка має законне право володіння автомобілем марки «ВАЗ» модель « 2107», державний номерний знак: [NUMBER], на підставі довіреності (138-140), має право від власного імені отримати відшкодування завданої цьому автомобілю, оцінену і заявлену ним шкоду. При цьому, відшкодувати цю шкоду повинно саме Моторне (транспортне) страхове бюро України шляхом здійснення регламентної виплати. Цього висновку, суд дійшов у тому числі у звязку із тим, що [PERSON] звернувся до бюро для отримання регламентної виплати з дотриманням порядку, встановленого Законом України №1961, оскільки подав усі необхідні для цього документи, що передбачені статтею 35 цього закону, хоча не с першого разу, але недоліки у вигляді засвідчення його власним підписом відповідних копій були виправлені ним, а МТСБУ неправомірно відмовило йому у виплаті (а.с.20,205,18,19,204,202,16,77-78,84,88,94,98-102). Мотиви, через які бюро відмовило [PERSON] у здійсненні регламентної виплати спростовуються висновками суду. Таким чином, матеріально-правову вимогу позивача до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 11683 (одинадцять тисяч шістсот вісімдесят три) гривні 28 (двадцять вісім) копійок у якості вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу у вигляді автомобіля (марки ВАЗ модель 2107, державний номерний знак: [NUMBER]), з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових, які підлягають заміні, суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Розглядаючи матеріально-правову вимогу позивача, що звернута до відповідача: [PERSON] про стягнення з нього моральної шкоди у розмірі 5000 (пять тисяч) гривень, суд виходить з наступного: Відповідно до положень частини 4 статті 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання позову відповідачем суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Застосовуючи вказану норму процесуального права, суд враховує роз`яснення, що надані Пленумом Верховного Суду України в абзаці 3 пункту 24 постанови від 12 червня 2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" в частині того, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Зважаючи на те, що відповідач: [PERSON] подав письмову заяву, якою добровільно та безумовно визнав позовні вимоги, при цьому вказавши, що правові наслідки такого визнання йому відомі та зрозумілі і їх роз`яснення він не потребує (а.с.196), суд приймає визнання відповідачем позову. При цьому судом взято до уваги, що таке визнання з огляду на положення частини другої статті 1167 і частини першої статті 1168 ЦК України, не суперечить закону, оскільки відповідач як винна особа виявила бажання самостійно відповідати за шкоду, а в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача). З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до частин першої та третьої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати; якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно з положеннями статті 79 цього ж кодексу, до складу судових витрат серед іншого, входить судовий збір та витрати на правову допомогу. Судом встановлено, що позивачем витрати на сплату судового збору понесені не були, оскільки суд звільнив його від такої сплати. Проте, оскільки рішення ухвалено на користь позивача, для його стягнення з відповідачів у дохід держави він підлягає розрахунку. Так, вимоги до відповідача: МТСБУ складаються з вимоги майнового характеру у розмірі 11683 (одинадцять тисяч шістсот вісімдесят три) гривні 28 (двадцять вісім) копійок. Тому, судовий збір, який підлягає стягненню з цього відповідача в дохід держави, згідно положень пункту першого частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» та статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» складає 243 гривні 60 копійок. Вимоги ж позивача до відповідача: [PERSON], являються вимогами немайнового характеру, але сума судового збору яка підлягає стягненню з нього, згідно тих же нормативних положень теж складе 243 гривні 60 копійок. Вирішуючи питання щодо витрат позивача на правову допомогу, суд виходить з наступного. Відповідно до положень статті 84 ЦПК України, витрати повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги; граничний розмір компенсації витрат встановлюється законом. Отже, за загальним правилом, витрати на правову допомогу несе сторона, але законом може бути встановлено граничний розмір витрат, які можуть бути компенсовані стороною, не на користь якої ухвалено судове рішення. Так, статтею першою Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином, з огляду на вказані нормативно-правові положення, компенсації підлягають лише такі витрати на правову допомогу, які повязані з участю особи, що її надавала у судовому засіданні; участю під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; та під час ознайомлення такою особою з матеріалами справи в суді. При цьому, розмір компенсації ставиться в залежність від конкретного проміжку часу, протягом якого надавалась така допомога, та граничної ставки у вигляді 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, яка приймається для розрахунку максимального розміру компенсації за годину. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Оцінивши надані позивачем докази, на підтвердження розміру понесених ним витрат на правову допомогу (а.с.41,42,208-212), суд вважає що їх загальний розмір складає 2500 (дві тисячі пятсот) гривень. Однак, компенсації відповідачами підлягає лише частина з них, зокрема тільки витрати, які повязані з наданням його адвокатом правової допомоги під час участі у судовому засіданні та під час ознайомлення ним з матеріалами справи в суді (а.с.41-42,95,174,208-212,218). Інші ж витрати, які поніс позивач, зокрема ті, що вказані адвокатом в пунктах 1 і 2 розрахунку (а.с.212) не відносяться до тих різновидів витрат на правову допомогу, що встановлені законом як такі, що підлягають компенсації. А вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, із складанням у порядку статті 200 ЦПК України відповідного протоколу, у даній справі не відбувалось. Тому суд вважає, що компенсації на користь позивача підлягають його витрати на правову допомогу у вигляді витрат, які повязані з наданням його адвокатом правової допомоги під час участі у судовому засіданні та під час ознайомлення адвокатом з матеріалами справи в суді у розмірі 1096 гривень 20 копійок, що підтверджуються документально (а.с.41-42,95,174,208-212,218), при цьому, по 548 (пятсот сорок вісім) гривень 10 (десять) копійок з кожного відповідача.

Outcome: approved