Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом у якому вказує, що 24 листопада 2012 року між ним та [PERSON] було укладено в усній формі договір купівлі - продажу металевих торгових кіосків, один з яких розташовано за адресою - [ADDRESS], другий кіоск розташовано за адресою - [ADDRESS]. На підтвердження виконання умов вищевказаного договору, [PERSON] передав [PERSON] ключі від кіосків та деякі документи на них, та отримав від нього 48 000 грн. про що власноруч написав розписку про отримання вказаної суми в присутності [PERSON] та [PERSON]. Після укладання договору купівлі - продажу вказаних торгівельних кіосків позивач весь цей час відкрито володів, користувався своїм майном, до кіосків було завезено власні речі та кіоски готувалися для літнього сезону. Для належного оформлення торгівельних кіосків для можливості зайняття в них господарською діяльністю позивачем було замовлено паспорт прив'язки тимчасових споруд, що виготовлені ПП [PERSON], ліцензія [NUMBER]. З зазначеними документами він звернувся до Щасливцевської сільської ради з метою отримання дозволу на відкриття торгівельної точки за адресою - [ADDRESS]. Однак йому було відмовлено, оскільки з аналогічними документами звернувся [PERSON] який стверджував, що вказаний торгівельний кіоск є його власністю. При зверненні позивача безпосередньо до [PERSON] з поясненнями, що вказаний кіоск в [ADDRESS] він придбав у [PERSON], та надавши на ознайомлення всі документами на цей кіоск, отримав відмову у визнанні свого права власності на вказане майно, оскільки відповідач [PERSON] не визнає його право власності та вважає себе власником обох кіосків. У зв'язку з вказаним просить суд визнати за ним право власності на вказані металеві кіоски. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] подала заяву про уточнення позовних вимог [PERSON], у якому посилаючись на обставини викладені у позові просить суд визнати договір купівлі-продажу двох металевих кіосків укладений 24.11.2012 року між [PERSON] та [PERSON] дійсним та визнати за [PERSON] право власності на вказані кіоски. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали, заперечували проти задоволення позову, подали зустрічну позовну заяву про визнання права власності на спірні торгівельні кіоски, яку обґрунтовували тим, що весною 2011 року він вирішив зайнятися підприємницькою діяльністю на території Арабатської стрілки а саме в [ADDRESS] та в [ADDRESS] у сфері роздрібної торгівлі. З цією метою звернувся до приватного підприємства «АГК Будінвест» та замовив три металевих кіоски. Роботи були проведені у повному обсязі на умовах, визначених між сторонами, та за кожен кіоск він сплатив по 15 021 грн., що підтверджується документально локальним кошторисом, зведеним кошторисом, дефектним актом, договірною ціною на виготовлення металевих кіосків. Враховуючи, що відповідач по справі [PERSON], мав перед ним заборгованість зі сплати грошових коштів, на прохання останнього дозволив йому користуватися кіосками, з метою здійснення підприємницької діяльності для скорішого повернення боргу. Вказує, що кіосками [PERSON] користувався тільки 2011 р., після чого ніякого відношення до них не мав та в 2012 році там не працював. При цьому [PERSON] вказує, що про відчуження [PERSON] його торгівельних кіосків [PERSON] дізнався 2013 року. Просить суд визнати за ним право власності на вказані торгівельні кіоски, оскільки кіоски дійсно належать йому, що підтверджується зокрема документами на виготовлення кіосків, угодою на право тимчасового використання земельної ділянки від 01.06.2012 року та 01.04.2013 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що наприкінці червня 2011 року [PERSON] попросив перевезти 2 кіоски з будівельної бази «Екострой» м. Генічеськ, вул. Леніна. 1 - кіоск на базу відпочинку «[INFO]», а 2 - кіоск до центру [ADDRESS]. Домовлялися про перевезення за телефоном. Коли приїхав на місце був присутній [PERSON]. Після перевезення кіосків з ним розрахувався останній. Перевозили кіоски на автокрані з причепом. При установці та перевезені [PERSON] не був присутній. [PERSON] був йому відомий тільки з чуток по місту Генічеську та указував йому місця. З чого він зрозумів, що кіоски належать [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив суду, що [PERSON] три рази брав у нього залізо в магазині «[INFO]», вони з [PERSON] знайомі ще зі школи [PERSON] казав, що залізо для кіосків. Він вирішив, що [PERSON] робить кіоски для себе. На той час у нього в [ADDRESS] було кафе в оренді, про інше йому не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що працював у кіоску в [ADDRESS], його попросили працювати там [PERSON] та [PERSON] продавцем. Продавали поповнення рахунку та стартові пакети. З 2011р. та 2013 р., працював не офіційно. Потім з власників залишився тільки [PERSON] , який сплачував йому заробітну плату в розмірі 80-90 грн. за день. Кожен день [PERSON] його забирав та відвозив на роботу, так як ключі були лише у [PERSON], інших людей він там не бачив, та про кіоски йому ні чого не відомо. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, вислухавши пояснення позивача та представників відповідача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, суд, вважає, що первісні позовні вимоги є не обґрунтованими, а позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства. Згідно наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України «Про затвердження Типових правил розміщення малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності» № 227 від 13 жовтня 2000 року, мала архітектурна форма для здійснення підприємницької діяльності (далі - мала архітектурна форма) - невелика споруда, яка виконується із полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без улаштування фундаментів. Як вбачається з матеріалів справи, наданих [PERSON], зокрема локальним кошторисом, зведеним кошторисом, дефектним актом, договірною ціною на виготовлення металевих кіосків останнім було замовлено виготовлення трьох торгівельних кіосків з метою здійснення підприємницької діяльності. Відповідно до розписки, що міститься в матеріалах справи, з метою здійснення підприємницької діяльності, [PERSON] звернувся до [PERSON] з приводу питання тимчасового використання торгівельних кіосків, замовлених останнім та отримав від нього грошові кошти на оплату замовлених торгівельних кіосків в розмірі 45 тис. грн.. Таким чином, беручи до уваги відповідь ТОВ «БудІнвест» наданої на адвокатський запит, відповідно до якого за замовленням торгівельних кіосків звертався [PERSON], а також розписку надану [PERSON] [PERSON] суд вважає, що фактично [PERSON] діяв в інтересах [PERSON], був його представником при замовленні та виготовленні спірних кіосків. При цьому судом встановлено, що 01.06.2012 року між [PERSON] та КП «Макс-Інвест» укладено угоду на право тимчасового використання земельної ділянки, відповідно до умов якої [PERSON] отримав дозвіл на розміщення торгівельного кіоску [ADDRESS]. Крім того в судовому засіданні встановлено, та підтверджується зокрема поясненням свідка [PERSON], що між [PERSON] та [PERSON] досягнуто домовленостей, відповідно до яких [PERSON] здійснює підприємницьку діяльність з використанням торгівельних кіосків, що належать [PERSON] та знаходяться по [ADDRESS] та по [ADDRESS]. Проте, як вбачається з первісного позову [PERSON] 24.11.2012 року, між ним та [PERSON] укладено усний договір купівлі-продажу торгівельних кіосків, що розташовані по [ADDRESS] та по [ADDRESS]. Розрахунок за указаним договором між ними було проведено у повному обсязі та відповідачем [PERSON] власноручно написано розписку про отримання обумовленої суми за договором купівлі-продажу. При цьому останній вказав, що відчужувані об'єкти під забороною/арештом не перебувають. При зверненні [PERSON] до сільської ради с. Щасливцеве з метою отримання дозволу на відкриття торгівельної точки, йому було відмовлено у видачі такого дозволу, оскільки з аналогічною заявою звернувся [PERSON], який також вважає себе власником вказаних кіосків. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 658 ЦК України, право продажу товару належить власникові товару. Враховуючи що на момент укладення вказаного правочину, [PERSON] не надав документів, що підтверджували б його право власності на відчужуване майно, то такий правочин в силу ст. 215 ч.2 ЦК України є нікчемний, оскільки відчужений особою, що не є власником вказаного майна. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.215 ч.1,3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання; в момент вчинення правочину стороною / сторонами/ вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст.216 ч.1,2 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій і особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення /частина перша ст.229 цього Кодексу/, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Згідно ст. 236 ч.1 ЦК України - нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно правової позиції Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК тощо. Необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК ( 435-15 ) не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Згідно зі ст. 57 ЦПК України докази встановлюються на підставі...пояснень сторін, показань свідків, письмових доказів... Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст. 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, належить вчиняти в письмовій формі, а відповідно до ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах та він підписаний сторонами. Таким чином, враховуючи, що між [PERSON] та [PERSON] на момент вчинення правочину не додержано форми вчинення вказаного правочину, оскільки сума за даним правочином є такою, що перевищує двадцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а також беручи до уваги, що набувач майна за договором купівлі-продажу від 24.11.2012 року мав би передбачити наявність у відчужувача документів що підтверджували б право власності на відчужувані об'єкти, суд вважає, що вимога [PERSON] до [PERSON] є необґрунтованою в силу недобросовісності набувача за договором купівлі-продажу. Щодо вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на майно, суд вважає за необхідне також відмовити, оскільки способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України, якою встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної - влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. При цьому як вбачається з матеріалів справи [PERSON] не є власником вказаних торгівельних кіосків, здійснив їх відчуження не маючи на те права, а отже [PERSON] вибрав неналежний спосіб захисту свого права, звернувшись до нього з позовом про визнання договору купівлі продажу дійсним та визнання права власності. При цьому суд вважає доведеним належність [PERSON] вказаних торгівельних кіосків в розумінні ч.2 ст. 181 ЦК України, оскільки надані ним в судовому засіданні матеріали повністю підтверджують замовлення останнього в ТОВ «БудІнвест» через [PERSON] спірних торгівельних кіосків а також здійснення оплати за виконану роботу, а отже відповідно до ст. 331 ЦК України він є собою яка набула права власності на новостворену річ.

Outcome: approved