Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

29 квітня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Чернігівський обласний медичний центр соціально значущих та небезпечних хвороб» Чернігівської обласної ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі. Обґрунтовано позов тим, що позивач працював в Комунальному некомерційному підприємстві «Чернігівський обласний медичний центр соціально значущих та небезпечних хвороб» Чернігівської обласної ради на посаді медичного директора, з якої 31 березня 2020 року його безпідставно було звільнено згідно наказу № 38-О від 27.03.2020, у зв`язку зі скороченням штату і чисельності працівників, на підставі частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю. Позивач посилається на те, що його звільнено незаконно, оскільки він не отримав пропозиції про наявність вакантних посад, хоча він має вищі кваліфікаційні категорії зі спеціальності «Організація і управління охороною здоров`я» та «Фтизіатрія». До часу звільнення працював за сумісництвом за спеціальністю «Фтизіатрія» в Комунальному некомерційному підприємстві «Чернігівський обласний медичний центр соціально значущих та небезпечних хвороб» Чернігівської обласної ради. Крім того, має науковий ступінь кандидата медичних наук зі спеціальності «Фтизіатрія». Також, позивач посилався на те, що його було звільнено в період тимчасової непрацездатності, оскільки він з 27.03.2020 по 02.04.2020 перебував на амбулаторному лікуванні, про що надав листок непрацездатності серії АДЯ № 976494 від 27.03.2020. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 квітня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Відповідач подав відзив на позов, у якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову та вважає вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими, оскільки [PERSON] було звільнено законно, враховуючи його особисте бажання. Так, до початку процесу звільнення, позивач особисто звертався до відділу кадрів підприємства і попросив, щоб його кандидатуру внесли до наказу про скорочення штату і чисельності працівників, так як не бажав працювати на мінімальну заробітну плату з 01.04.2020, про що всі працівники закладу були попереджені. Протягом двох місяців, з моменту попередження про скорочення, позивач не змінював свою думку. Також, він не звертався, у вказаний проміжок часу, до профспілкового комітету і не писав оскарження адміністрації закладу про те, що вважає скорочення незаконним. Крім того, на момент звільнення позивача, йому не були запропоновані вакантні посади з тих підстав, що наявні посади не відповідали його освіті та кваліфікації, а тому у роботодавця не було можливості забезпечити реалізацію переважного права позивача на залишення на роботі. Також, відповідач заперечує проти доводів позивача щодо звільнення його в період непрацездатності, оскільки листка непрацездатності про перебування на амбулаторному лікуванні з 37.03.2020 по 02.04.2020 до бухгалтерії і відділу кадрів позивачем надано не було. А також в період з 27.03.2020 по 31.03.2020 [PERSON] перебував на роботі та підписував фінансові документи. У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Також, в останньому судовому засіданні позивач повідомив суд та надав копію наказу на підтвердження того, що з 25 серпня 2020 року він призначений за контрактом на посаду генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Славутицька міська лікарня» Славутицької міської ради. Не зважаючи на цю обставину, позивач позов підтримав, просив поновити його на попередній посаді, посилаючись на те, що його звільнення відбулося з порушенням права, адже йому не було запропоновано жодної посади, в тому числі посади лікаря - фтизіатра згідно його кваліфікації. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві. При цьому, представник відповідача визнала, що позивачу не було запропоновано жодної посади, адже були відсутні вакантні посади, що відповідали його високій кваліфікації. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та дослідивши письмові докази у справі, суд встановив наступне. Наказом № 11-О від 01 лютого 2005 року [PERSON] прийнято на посаду лікаря методиста до Комунального лікувально-профілактичного закладу «Чернігівський обласний протитуберкульозний диспансер» (а.с. 9). Наказом № 29-О від 22 березня 2005 року [PERSON] переведено на посаду заступника головного лікаря по медичній частині Комунального лікувально-профілактичного закладу «Чернігівський обласний протитуберкульозний диспансер» (а.с. 9, 9 на звороті). 01 серпня 2015 року відповідно до наказу № 67-О від 03.08.2015 на [PERSON] покладено обов`язки головного лікаря Комунального лікувально-профілактичного закладу «Чернігівський обласний протитуберкульозний диспансер», відповідно до рішення 27 (позачергової) сесії 6 скликання Чернігівської обласної ради від 30 липня 2015 року (а.с. 9 на звороті). З 05 січня 2016 року відповідно до наказу № 1-О від 04.01.2016 [PERSON] працював заступником головного лікаря по медичній частині Комунального лікувально-профілактичного закладу «Чернігівський обласний протитуберкульозний диспансер» (а.с. 9 на звороті). 10 липня 2019 року Комунальний лікувально-профілактичний заклад «Чернігівський обласний протитуберкульозний диспансер» перетворений в Комунальне некомерційне підприємство «Чернігівський обласний медичний центр соціально значущих та небезпечних хвороб» Чернігівської обласної ради. (а.с. 9 на звороті). Наказом № 98 від 10 липня 2019 року посада заступника головного лікаря з медичної частини перейменована на посаду медичний директор (а.с. 10). Наказом № 38-О від 27 березня 2020 року [PERSON] звільнено з роботи з 31 березня 2020 року у зв`язку зі скороченням штату і чисельності працівників, на підставі частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю (а.с. 10). Відповідно до посвідчення № [NUMBER] [PERSON] підтверджена вища кваліфікаційна категорія зі спеціальності «Організація і управління охороною здоров`я» (а.с. 12). Згідно посвідчення № [NUMBER] [PERSON] підтверджена вища кваліфікаційна категорія зі спеціальності «Фтизіатрія» (а.с. 13). Як зазначив у судовому засіданні позивач, в період з 27 березня 2020 року по 02 квітня 2020 року він перебував на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності серії АДЯ № 976494 від 27 березня 2020 року, оригінал якого був наданий суду для огляду (а.с. 11). Заперечуючи доводи позивача, щодо його звільнення в період непрацездатності, представник відповідача надала до відзиву на позовну заяву довідку № 06-25/887 від 21 травня 2020 року про те, що в період з 27 березня 2020 року по 02 квітня 2020 року листок непрацездатності на [PERSON] до відділу кадрів не надходив (а.с. 24). Вказану обставину позивач не заперечував та пояснив, що не міг надати листок непрацездатності, адже по закінченню лікарняного він був звільнений. Крім того, представник відповідача зазначила, що у вказаний період [PERSON] підписувались фінансові документи, які стосувались видачі медичних препаратів та наркотичних засобів, на підтвердження чого, до відзиву на позовну заяву, надала копії пояснювальних працівників закладу та копії накладних (а.с. 25, 26, 27-31). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 273/212/16-ц від 23.01.2018 р.). Згідно пункту 1 частини 1статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України, звільнення за цією нормою допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази змін в організації виробництва і праці, того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що позивачу взагалі не було запропоновано жодної посади в установі, хоча після скорочення у штаті є посади лікарів - фтизіатрів, але ці посади не були вакантними, а тому позивачу не пропонувалися. Хоча відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, що в установі відбулися зміни в організації виробництва і праці, які супроводжувались скороченням чисельності штату працівників, і що позивача в установленому законом порядку за 2 місяці було попереджено про майбутнє вивільнення, проте позивач цих обставин не заперечує. Разом з тим, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України, адже звільнення з підстав, передбачених у п.1 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу, що роботодавцем зроблено не було, позивачу не було запропоновано жодної посади, доказів на підтвердження того, що у відповідача були відсутні посади, які могли бути запропоновані позивачу, суду відповідачем не надано, а тому суд вбачає підстави для поновлення позивача на попередній посаді з дня його звільнення. Згідно ч.3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Згідно копії листка непрацездатності серії АДЯ №976494, оригінал якого оглянуто в судовому засіданні, [PERSON] перебував на амбулаторному лікуванні у період з 27.03.2020 по 02.04.2020 (а.с.11) Хоча звільнення позивача відбулося у період його непрацездатності, проте суд враховує, що листок непрацездатності він до установи не подавав, що підтверджується довідкою відповідача від 21.05.2020 (а.с.24) На час розгляду справи листок непрацездатності знаходиться у позивача, його зворотна сторона роботодавцем не заповнювалася з об`єктивних причин, бо позивач не повідомив роботодавця про перебування на лікарняному. Це порушення може бути усунуто роботодавцем після надання позивачем до установи належним чином оформленого листка непрацездатності. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Визначаючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, судом обчислюється середньоденна заробітна плата позивача та кількість робочих днів за період з 01.04.2020 по день ухвалення рішення. Як вбачається з довідки № 118/04 середньоденний заробіток позивача за останні два календарні місяці роботи позивача, що передують звільненню, з урахуванням відпрацьованих 20,5 днів у січня-лютому 2020 року, за що відповідачем виплачено 69555 грн. 86 коп., становить 3392 грн. 97 коп. (а.с. 47). Згідно копії наказу № 03-01/14 від 20.08.2020 [PERSON] призначений на посаду генерального директора КНП «Славутицька міська лікарня» Славутицької міської ради з 25.08.2020. Доказів на підтвердження того, що з 25.08.2020 позивач отримує заробітну плату меншого розміру, ніж та, яку він отримував до звільнення, ним не надано. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу до дня призначення його на роботу в іншій установі. Кількість робочих днів за період з 01.04.2020 по 24.08.2020 становить 98 днів, а тому, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача складає 332511 грн. 06 коп. У зв`язку із задоволенням позову, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір. Враховуючи викладене,

Outcome: approved