Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

28.09.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, до якого 29.01.2016 року надала заяву про уточнення позовних вимог, та просить розірвати шлюб, укладений 25.07.1992 року між сторонами у Березовському ВДРАЦС Одеської області, актовий запис № 55; збільшити розмір аліментів та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] щомісячно у розмірі 1/3 всіх доходів відповідача до досягнення сином повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму дитини відповідного віку; стягнути на користь [PERSON] аліменти у розмірі 1/3 всіх доходів відповідача до закінчення навчання сином, а саме до липня 2016 року включно, але не менше 30% прожиткового мінімуму дитини відповідного віку; поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, та визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 23.03.2016 року за заявою [PERSON] позовні вимоги у частині поділу майна подружжя залишено без розгляду. При цьому, позивач посилається на те, що від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] та [PERSON], які знаходяться на утриманні позивача. Шлюбні стосунки між сторонами припинено з 2011 року. Рішенням суду від 13.12.2011 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання дітей, але у зв'язку із зміною матеріального стану та навчанням старшого сина [PERSON], позивач змушена звернутися до суду. 21.12.2015 року відповідач за первісним позовом [PERSON] надав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просить визнати квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], його особистою приватною власністю. При цьому [PERSON] посилається на те, що квартира була придбана хоч і в період шлюбу із позивачем, але за кошти, що були надані його батьком, тобто не за спільні кошти подружжя. Ухвалою суду від 21.12.2015 року зустрічний позов [PERSON] прийнято та об'єднано в одне провадження із первісним позовом. У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] первісний позов без вимог про поділ майна подружжя підтримали та просять їх задовольнити. Заперечували проти задоволення зустрічного позову, так як вказали, що спірна квартира буда придбана в період шлюбу та за кошти подружжя, а стороною відповідача не надано доказів на підтвердження того, що це були його особисті кошти. Після розірвання шлюбу позивач просить залишити їй дошлюбне прізвище - «[PERSON]». Відповідач за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні частково визнав первісні позовні вимоги, не заперечував проти розірвання шлюбу, не згодний і розміром аліментів, так як немає змоги їх оплачувати. Зустрічні позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити. При цьому [PERSON] пояснив, що у 2001 році його батько продав чотирикімнатну квартиру, в той же день була придбана спірна квартира, а згодом у 2002 році батько придбав ще однокімнатну квартиру за кошти, отримані від продажу чотирикімнатної квартири. Вислухавши позивача, її представника, відповідача та допитавши свідка, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 25.07.1992 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований у Березовському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеської області, актовий запис № 55, що вбачається із свідоцтва про укладання шлюбу серії [NUMBER] /а.с. 7/. [INFO] у сторін народився син [PERSON] та [INFO] син [PERSON], що слідує із досліджених судом паспорта громадянина України /а.с. 10/ та свідоцтва про народження /а.с. 8/. Згідно довідки /з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію/ № 1676 від 30.06.2015 року за адресою: [ADDRESS] проживають та зареєстровані: [PERSON], 1971 року народження, [PERSON], 1995 року народження, [PERSON], 2003 року народження, [PERSON], 1973 року народження /а.с. 16/. Шлюб у сторін носить формальний характер, подружні стосунки між ними не підтримуються з 2011 року, спільного господарства сторони на теперішній час не ведуть, хоч і проживають разом у квартирі за адресою: [ADDRESS]. Згідно з ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім'ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. За таких обставин, з урахуванням того факту, що відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги про розірвання шлюбу, а також враховуючи, що подружжя наполягає на розірванні шлюбу, суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Стосовно позовних вимог [PERSON] про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], та стягнення аліментів на користь повнолітнього [PERSON] до закінчення навчання, суд зазначає наступне. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.12.2011 року по справі № 2-6689/11 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11.10.2011 року, й до досягнення повноліття [PERSON], тобто до [INFO], потім щомісячно ? частини усіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з [INFO] та до досягнення [PERSON] повноліття, тобто до [INFO]. Судом встановлено, що [PERSON] є студентом 2 курсу денного відділення інституту Одеського національного політехнічного університету. Закінчення навчання 15.07.2016 року /а.с. 21/. Згідно довідки ТОВ «Фоззі-фуд» № 41 від 10.07.2012 року, [PERSON] працює в ТОВ «Фоззі-фуд» з 16.09.2009 року на посаді продавця продовольчих товарів, відділ свіжих продуктів, магазин № 88, по вул. Ак. Корольова, 44 у м. Одесі /а.с. 17/. Відповідно до довідки про доходи від 27.11.2015 року № 019076/УРЦ, загальна сума доходу [PERSON] за період з 01.06.2015 року по 31.10.2015 року становить 23 461,01 грн. /а.с. 43/, а відповідно до довідки про доходи від 09.11.2015 року № 018303/УРЦ, загальна сума доходу [PERSON] за період з 01.01.2015 року по 31.10.2015 року становить 40 655,80 грн. /а.с. 56/. Статтею 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, регламентовано, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При вирішенні спору суд виходить з положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», за якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Положенням частини 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом збільшено за рішенням суду за позовом одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Так, предметом доказування у спорі щодо зміни розміру аліментів, які підлягають стягненню за рішенням суду є зміна матеріального стану, сімейного стану, зміна стану здоров'я платника або отримувача аліментів. Згідно з ст. 199 ЦПК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Відповідно до положень ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Окрім того, п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року встановлено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той з батьків, з яким вони проживають. Позивачем [PERSON] на підтвердження майнового стану надано: копію трудової книжки, з якої вбачається, що [PERSON] звільнено з 19.08.2011 року з посади вихователя /а.с. 64-66/; довідку-відомості з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів від 03.02.2016 року та від 16.03.2016, з якої слідує, що у реєстрі інформація про доходи [PERSON] відсутня. В ході судового розгляду справи позивач вказувала, що має дохід у розмірі 2500 грн. щомісячно, оскільки викладає на курсах, письмових доказів на підтвердеження вказаних обставин позивач надати не може. Судом також встановлено, що [PERSON], [INFO], являється студентом денної форми навчання, у зв'язку із чим потребує матеріальної допомоги. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд враховує встановлений ст.7 Закону України "Про державний бюджет України на 2016 рік" , прожитковий мінімум у 2016 році на дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2016 року ? 1455 гривень, з 1 травня ? 1531 гривня, з 1 грудня ? 1637 гривень. Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги [PERSON] про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] та про стягнення аліментів на користь [PERSON], що продовжує навчання, підлягають задоволенню. Суд зазначає, що батьки мають дохід, тому спроможні надавати таку допомогу повнолітньому сину, суд визначає, що розмір стягуваних аліментів є розумним та не суперечитиме чинному законодавству, інтересам позивача, відповідача та неповнолітньої дитини. При цьому, суд зазначає, що абз. 4 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, так як обґрунтовані та доведені, а заперечення відповідача за первісним позовом щодо неспроможності сплачувати аліменти на утримання дітей, суд не приймає до уваги, так як вказані доводи стороною відповідача у ході розгляду справи не були доведені, а напроти спростовуються дослідженими матеріалами справи. Стосовно зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, судом встановлено наступне. 15.12.2001 року між [PERSON], [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Договір посвідчено державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Драло Г.Л. та зареєстровано у реєстрі. Інвентаризаційна вартість квартири 13 041 грн. Право власності на вказану квартиру зареєстровано 14.02.2002 року в КП «ОМБТІ та РОН» кн. 416 пр.стр. 109 реєстр № 540 /а.с. 15/. Як встановлено судом з дослідженого вище свідоцтва про шлюб, сторони з 25.07.1992 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, та як вбачається із довідки /з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію/ № 1676 від 30.06.2015 року у квартирі за адресою: [ADDRESS], подружжя [PERSON] проживає з 2002 року. Як на підтвердження вимог [PERSON] надано: -Свідоцтво про народження [PERSON], в якому у графі батько вказаний [PERSON] /а.с. 60/; -нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири від 15.01.2001 року, з якого слідує, що [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] /інвентаризаційна вартість квартири 24 600,00 грн. /а.с. 51/; -Договір купівлі-продажу нерухомого майна № 27853 від 18.02.2002 року, за яким [PERSON] продав [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS]. Згідно п. 5 договору, квартира продана за 12 331,00 грн /а.с. 47-50/. У ході розгляду справи у судовому засіданні було допитано свідка [PERSON], який пояснив, що є батьком відповідача [PERSON] Свідок вказав, що у 2001 році ним було продано чотирикімнатну квартиру, та в той же день на ім'я його сина [PERSON] була придбана двокімнатна квартира, де син і проживає із своєю сім'єю. Згодом у 2002 році свідок придбав ще одну квартиру - однокімнатну на своє ім'я. Досліджені докази, надані стороною [PERSON], та та покази свідка, стосовно придбання спірної квартири на кошти, надані батьком [PERSON], не підтверджені належними письмовими доказами, а саме відсутній нотаріально посвідчений договір позики чи дарування коштів на ім'я [PERSON], в зв'язку з чим, в силу ст. 58 ЦПК України, суд вважає вказані докази не належними. Як на підставу своїх вимог [PERSON] посилається на положеннями п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, якими передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Письмових доказів, а саме договору дарування чи свідоцтва про спадщину на даний об'єкт нерухомості не існує, оскільки є договір купівлі-продажу. Суд зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 58 ЦПК України, показання свідка не можуть вважатися належними доказами придбання позивачем за зустрічним позовом [PERSON] спірної квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира була придбана в період шлюбу сторін на ім'я [PERSON], саме за договором купівлі-продажу, а тому положення п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, на який посилається сторона [PERSON] до даних правовідносин не підлягає застосуванню. За таких обставин, проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, так як безпідставні та недоведені.

Outcome: approved