Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 29.09.2010 року з моменту його вчинення. В позовній заяві зазначено, що позивач є інвалідом ІІ групи з 1997 року з діагнозом захворювання параноїдна шизофренія. З червня 2010 року він проживав у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, а шлюб було зареєстровано тільки в червні 2011 року, подружжя проживало в квартирі, яка належала на праві власності [PERSON] за [ADDRESS]. Влітку 2012 року позивачу стало відомо, що він не є власником квартири, оскільки продав її ще 29.09.2010 року [PERSON] Оскаржуюючи даний договір купівлі-продажу квартири від 29.09.2010 року, позивач звертає увагу суду на те, що він при відчуженні квартири та укладанні цього договору не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, при цьому про наявність хвороби та такий стан позивача відповідач знала. В судовому засіданні представник позивача та позивач позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні позов не визнали, вважають вимоги не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Заслухавши пояснення сторін, допитаних свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 29.09.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу однокімнатної квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] на праві приватної власності, загальною площею 36.4 м.кв. та житловою 19.0 м.кв., посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за № 1151 (а.с.3,4), яка в подальшому зареєстровала таке право в Реєстрі прав 01.10.2010 року за [PERSON] (а.с.5). До укладення даного договору [PERSON] та [PERSON] проживали у фактичних шлюбних відносинах з червня 2010 року, що не заперечується сторонами. [PERSON] є інвалідом ІІ групи з 1997 року, встановлено довічно (а.с.8), з діагнозом захворювання параноїдна шизофренія (а.с.25). [PERSON] також суду пояснив, що після укладення такого договору купівлі-продажу 29.09.2010 року, він на певний період часу був позбавлений права проживати в даній квартирі, а в подальшому відповідач вивезла всі речі з даної квартири, які належали позивачу, при цьому позивач не ставив позовними вимогами повернення речей з переліком таких. Представник відповідача і сама відповідач будучи в судових засіданнях дані твердження позивача та його представника не спростовували. Ухвалою суду 22.04.2013 року була призначена судово-психіатрична експертиза, Актом №173 амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 17.06.2013 року досліджуваного [PERSON] експертною комісією встановлено що він страждає стійким хронічним психічним розладом у формі параноїдної шизофренії, і на час укладення договору купівлі-продажу квартири від 29.09.2010 року перебував у стані, при якому не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними (а.с.54-59). В Акті експертизи також зазначено що [PERSON] укладення договору не пам'ятає, думав що в майбутньої дружини [INFO] і з того часу мабуть [PERSON] сприяла у вживанні ним алкогольних напоїв, яким чином підписав договір зрозуміти не може, оплачував комунальні послуги, думаючи що квартира його. Як вбачається з виписки медичної карти стаціонарного хворого (а.с.93) лікувався перед укладенням оспорюваного договору з 05.08.2010р. по 26.08.2010 року в психоневрологічній лікарні №3. Оскільки сторона відповідача не вважала повною проведену експертизу, з ініціативи представника позивача було ухвалою суду від 07.11.2013 року викликано в судове засідання судового експерта для надання роз'яснень за ч.3 ст.53 ЦПК України. 14.11.2013 року допитано експерта [PERSON], яка суду додатково пояснила, що самий вид захворювання впливає на здатність усвідомлювати [PERSON] свої дії і керувати ними, правочин вчинений у період ремісії психічного захворювання, це стан «дефекту» є постійно, при цьому незалежно від періоду лікування чи самої періодичності такого лікування. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Доповнюючи положення про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, який бажає отримати особа. Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Як слідує зі ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Право оспорювати на цій підставі правочин має і особа, яка уклала правочин. Судом також встановлено, що є дані про те, що в момент укладення правочину позивач перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (стійке психічне захворювання). Тому, для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину, суд і призначив судово-психіатричну експертизу. Оскільки у ч. 1 ст. 225 ЦК вживається термін "момент" вчинення правочину, то при призначенні психіатричної експертизи судом ставилось перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, а саме періоду укладення такого правочину. Розгляд вимог [PERSON] про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Проте в будь-якому випадку суд враховував, що експертний висновок є не беззаперечним фактом, а одним із доказів, який повинен оцінюватись у сукупності з іншими доказами у справі. З урахуванням усіх обставин такої справи суд також з'ясовував, чи знала або повинна була знати сторона правочину, а саме [PERSON] про такий стан другої сторони правочину [PERSON], чи правочин відповідав його інтересам, чи не порушував законних його прав на житло. Так, свідок [PERSON] (приватний нотаріус) та [PERSON] (приватний нотаріус) суду пояснили, що до кожної з них приходили [PERSON] та [PERSON] (період точно не пам'ятають) за консультацією та бажаннями посвідчити договір купівлі-продажу, однак як один нотаріус, так і інший знали про психічну хворобу [PERSON], а тому категорично відмовили у посвідченні такого договору, роз'яснюючи, що наслідком укладення правочину є можливість його подальшого оскарження через хворобу сторони. Отже, сторона як покупець квартири і відповідач по даній справі, знала про психічний стан здоров'я позивача, однак все одна уклала з ним договір 29.09.2010 року, який в подальшому позбавляв права позивача на житло. Визнання правочину недійсним пов'язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом. Так, за ст..216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (ч.3). Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ч.5). І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Як вже встановлено судом, при укладенні договору купівлі-продажу власної квартири 29.09.2010 року позивач перебував у стані, при якому не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. І як наслідком акого укладеного правочину, стала реєстрація права власності за відповідачем, яка підлягає скасуванню. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення із застосуванням наслідків за ч.1 ст.216 ЦК України. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 15, 16, 203, 215, 216 ЦК України,

Outcome: approved