Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

27 квітня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обгрунтування вимог, зазначила, що їй, згідно договору купівлі-продажу від 14 липня 2003 року,, зареєстрованого в КП «БТІ» м. Слов'янська за № 993796 належить на праві приватної власності жилий будинок [ADDRESS]. В даному будинку зареєстрований [PERSON], з яким вона проживала у фактичних шлюбних відносинах. Відповідач за зареєстрованим місцем проживання не проживає, оскільки з січня 2007 року та по теперішній час знаходиться на постійному місці проживання в Російській Федерації. З моменту його відсутності [PERSON] ніякої участі у витратах по утриманню житла та проведених ремонтах не приймав, затрат по сплаті житлово-комунальних послуг, податках та зборах не несе. Ці витрати повністю сплачує вона. Крім того, через відповідача вона не може користуватися своїм законним правом на оформлення та отримання субсидії на оплату житлово - комунальних послуг. У зв'язку з цим, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просила їх задовольнити. Також зазначила, що дійсно вона із відповідачем проживали у фактичних шлюбних відносинах, останній їздив на заробітки у Російську Федерацію, останній раз виїхав та не повернувся, повідомивши що повертатися не бажає. Ніякої домовленості між нею та відповідачем відносно того, що він може бути відсутній у житловому приміщенні її будинку понад один рік, немає. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача [PERSON]. про місце, день та час розгляду справи, у порядку, передбаченому ч.3 ст. 76 ЦПК України. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, клопотання про відкладення розгляду справи не подавав, заяви про розгляд справу у його відсутності до суду не надходило. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона являється сусідкою [PERSON], може ствердити, що остання дійсно проживала у фактичних шлюбних із [PERSON], який був зареєстрований у будинку позивачки, однак у січні 2007 року залишив будинок, та виїхав, у невідомому їй напрямку. Наскільки їй відомо, відповідач виїхзав добровільно, будь-яких перешкод у користуванні жилим приміщенням йому не чинили. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 14 липня 2003 року, [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS] Наведена обставина підтверджується копією договору та даними КП БТІ № 1041-2/0.83/01 від 30 квітня 2015 року(а.с.8, 24). Відповідач [PERSON] в будинку [ADDRESS] не мешкає без поважних причин з 2007 року, витрат по утримуванню житлового будинку не несе, зокрема, це підтверджується Довідкою № 169 від 24 квітня 2015 року, виданою керівником мікрорайону «ЖД № 2» (а.с.7). У відповідності до довідки від 24 квітня 2015 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], як член сім'ї [PERSON].(а.с.6). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Згідно зі ст.ст.379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст.150 Житлового Кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. У відповідності до ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місцем проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; Особою визнається - фізична особа; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У відповідності до п.33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном(речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У відповідності до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. За змістом п. 39. Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. У судовому засіданні достовірно встановлено і вказані обставини не спростовані відповідачем, що [PERSON] є колишнім членом родини позивачки [PERSON], оскільки останній перебував із позивачкою у фактичних шлюбних відносинах, проживав разом із нею, вів спільне господарство. Відповідач залишив місце проживання [ADDRESS] у січні 2007 року добровільно, і без будь-яких поважних причин не проживає у будинку по [ADDRESS] по даний час, тобто понад рік. Наведені обставини підтверджуються показаннями свідка [PERSON], які суд приймає до уваги, оскільки вони дані під присягою та не суперечать іншим зібраним доказам по справі, не містять внутрішніх протиріч та узгоджуються між собою, підтверджується довідкою обстеження місця проживання від 24 квітня 2015 року. Та обставина, що відповідач не є власником будинку, розташованого [ADDRESS], підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що відсутні відомості про право власності на вказаний будинок(а.с.16-17), копією договору купівлі-продажу(а.с.8) та даними КП БТІ, з яких вбачається, що право власності на вказаний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], - належить позивачу на праві власності. Судом також не встановлено, що між позивачем та відповідачем існує домовленість про те, що відповідач може бути відсутній понад рік за місцем проживання [ADDRESS]. Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності та відповідні ним норми чинного законодавства, роз'яснення Пленуму ВССУ, суд дійшов до висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням у будинку, розташованому по [ADDRESS], а тому позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням є обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved