Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

19.11.2018 року позивач звернулася в суд з позовною заявою про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свій позов мотивує тим, що вона є квартиронаймачем житлового приміщення [ADDRESS], в якій також зареєстровані відповідачі. Зазначає, що [PERSON] та [PERSON] - є членами її сім'ї. Відповідачі вже понад шість місяців за адресою своєї реєстрації не з'являються та фактично не проживають, добровільно з реєстраційного обліку не знялися. Відповідачі виїхали на постійне місце проживання до Республіки Польща. Зазначає, що особистих речей відповідачів у квартирі немає, комунальні послуги ними не сплачуються, їх реєстрація у квартирі не дає можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг. Враховуючи викладене, просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. До початку судового засіданні від позивачки надійшло клопотання з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Щодо ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 29). Відповідачі в судове засідання повторно не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, що підтверджується судовою повісткою (а.с. 23), яка була адресованою за місцем їх проживання, а також судовим оголошенням (а.с. 28). Будь-яких заяв, клопотань, відзив на позовну заяву від них на адресу суду не надходили. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Луцька міська рада в судове засідання не з'явилася також, причин своєї неявки суду не повідомлено. За таких обставин суд, зі згоди позивача, вважає можливим провести заочний розгляд справи відповідно до положень ст. 280 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є наймечем квартири [ADDRESS]. Дана обставина підтверджується карткою реєстраційного обліку, виданою відділом реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради (а.с. 6). З довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, вбачається, що в квартирі [ADDRESS], по даний час зареєстровані, позивачка [PERSON] та відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Згідно вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з наймачем. За змістом ст.160 СК місце проживання дитини визначається наступним чином: дитини віком до десяти років - за згодою батьків; дитини, яка досягла десяти років - за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] на момент розгляду справи досяг повних 12 років. Як вбачається з матеріалів справи, 27.09.2018 року батько [PERSON] звернувся із заявою про відрахування зі складу учнів ЗОШ І-ІІІ ступеня с. Забороль Луцького р-ну Волинської обл. [PERSON] 2006 р.н. та [PERSON] 2010 р.н. та надав довідки, що діти дійсно проживають у Круліково Республіки Польща та навчаються у початковій школі № 2 (а.с. 14). З довідки, що підтверджує відвідування початкової школи № 2 ім. ротмістра Вітольда Пілецького в Ольштинку вбачається, що [PERSON], [INFO] проживає у Круліково 24-А/2, 11-015, Ольштинек, та дійсно є учнем 6-А класу Початкової школи вказаного навчального закладу. Копія даної довідка також надана на польській мові (а.с. 15-16). Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що місцем проживання [PERSON], який перебуває у віці від десяти до чотирнадцяти років, є місце проживання його батьків, а саме: [PERSON] (відповідач) проживає разом зі своїми батьками - [PERSON] та [PERSON] (відповідачкою), а також сестрою [PERSON] у [ADDRESS] на постійній основі. Із зазначеного також слід зробити висновок, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] забезпечені житлом. Отже, відповідачі будучи членами сім'ї квартиронаймача житлового приміщення, понад шість місяців без поважних причин не проживає в ньому. Дана обставина підтверджується актами обстеження жильців квартири [ADDRESS] від 23.01.2018 року та 04.09.2018 року (а.с. 10-13). Таким чином, під час розгляду даної справи встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON], які є членами сім'ї [PERSON], зареєстровані за адресою: [ADDRESS], квартиронаймачем якої є позивач, однак за місцем своєї реєстрації відсутні понад 6 місяців. Оскільки місце проживання малолітнього [PERSON] визначається за місцем проживання батьків, які в свою чергу проживають в Республіці Польща на постійній основі, тому права та інтереси останнього порушеними не будуть. Суд зазначає, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що відповідачі у даному будинку давно не проживають, обов'язків членів сім'ї, пов'язаних з утриманням, оплатою комунальних послуг, не виконують, але продовжують бути зареєстрованими, що порушує її права як наймача будинку та позбавляє право на отримання житлової субсидії, на яку вона має право. Як вбачається з довідки № 17525 від 25.10.2018 року, [PERSON] знаходиться на обліку в Луцькому об'єднаному УПФ України у Волинській області та отримує щомісячно пенсію в розмірі 1726,58 грн. (а.с. 9). Таким чином, реєстрація відповідачів за адресою проживання позивачки позбавляє їй отримати житлову субсидію на оплату комунальних послуг, чим ставить останню в край скрутне матеріальне становище, а тому виникає «нагальна суспільна необхідність» та є всі у визнанні передбачені законодавством підстави для визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS]. Разом з тим, відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Отже, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Луцька міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved