Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

21 вересня 2020 року до Берегівського районного суду Закарпатської області звернулась [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинку [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що житловий будинок садибного типу в [ADDRESS] , належить позивачу на праві приватної власності. На даний час в будинку проживає син позивача та зареєстрованою за вказаною адресою є також відповідач [PERSON] , яка є колишньою дружиною сина позивача. Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 0.06.2018 року шлюб між сином позивача [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано та з того часу, а саме з початку 2018 року, відповідач проживає в будинку своєї матері. При цьому, відповідач добровільно не бажає знятися з реєстрації, тому факт його реєстрації в будинку позивача створює перешкоди в отриманні субсидії останньому, а також впливає на розмір комунальних послуг та створює інші незручності для позивача. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 26 жовтня 2020 року відповідач [PERSON] подала заяву про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду по суті підготовчим засіданням, яку ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 27.10.2020 року залишено без задоволення (а.с. 36-37, 39-40). Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 278 ЦПК України 03 листопада 2020 року відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву. У своєму відзиві відповідач просила відмовити у задоволенні позову, оскільки вважала, що єдиною підставою на підтвердження того, що вона проживає не у спірному будинку є довідка виконкому Гатянської сільської ради № 389/02-24 від 16.09.2020 року, де вказано, що вона разом із дітьми проживають за іншою адресою, при цьому, не вказано з якої саме дати. Крім цього, відповідач не вважає, що долучена до позову копія договору дарування від 10.10.2002 року є неналежним доказом права власності позивача на спірний будинок, оскільки згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03.11.2020 року відомості щодо права власності на будинок, який знаходиться за адресо: [ADDRESS] , відсутні. Також, відповідач зазначає, що вона має намір проживати у спірному будинку, однак через агресивний та ворожий стан до неї позивача та [PERSON] (її колишнього чоловіка) була вимушена переїхати жити до своїх батьків разом із дітьми (а.с. 47-52). Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Нормами ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475\\97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 7 ст. 319 ЦК України). Згідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до Договору дарування від 10.10.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Секереш Н.В. за № 3-1502 [PERSON] подарувала [PERSON] будинковолодіння [ADDRESS] . Даний об`єкт нерухомого майна зареєстрований Берегівським районним бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] № 118 від 11 жовтня 2002 року (а.с. 3). Стосовно допустимості як доказу Договору дарування від 10.10.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Секереш Н.В. за № 3-1502, суд зазначає наступне. Згідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Згідно до п. 1 Наказу Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за № 157/6445 «Про порядок затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно» установлено, що до 1 січня 2012 року державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках; права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами, права власності на об`єкти незавершеного будівництва, а також облік безхазяйного нерухомого майна, довірче управління нерухомим майном проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ), створеними до набрання чинності Законом України від 11.02.2010 N 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Згідно до ч. 2 ст. 12 вказаного Закону відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Отже, вказаний договір дарування відповідає вимогам Закону щодо реєстрації права власності на нерухоме майно, яке діяло на момент набуття права власності на спірний будинок та у розумінні вимог ст. 717 ЦК України наданий позивачем Договір дарування від 10.10.2002 року, посвідчений державним нотаріусом Берегівської державної нотаріальної контори Секереш Н.В., що зареєстрований в реєстрі за № 3-1502 є належним доказом права власності [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідок № 389/02-24 від 16.09.2020 року та № 415/02-24 від 01.10.2020 року, виданих виконавчим комітетом Гатянської сільської ради, у будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані наступні особи: [PERSON] , 1982 року народження; [PERSON] , 1985 року народження; [PERSON] , 2005 року народження; [PERSON] , 2008 року народження. Однак, [PERSON] , 1985 року народження разом із дітьми [PERSON] , 2005 року народження та [PERSON] , 2008 року народження фактично проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18, 26). Відповідно до заяви Гатянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області № 02-24/244 від 09.10.2020 року встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] , але фактично проживає в [ADDRESS] (а.с. 31). Факт реєстрації відповідача в будинку позивача підтверджується також випискою із домової книги (а.с. 19-21). Згідно рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 0.06.2018 року шлюб між сином позивача [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано (а.с. 22). Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідач суду не подав. Зокрема, згідно роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник згідно вимог ст.16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, позивач на власний розсуд може визначити, яким шляхом необхідно усунути її порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985, на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідно до положень ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього, може бути подовжено наймодавцем, а у разі спору судом. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. Відповідач не бажає добровільно знятись з реєстраційного обліку, що створює для позивача незручності у реалізації права власності та користуванні будинком. Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 2 ст. 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , при цьому більше 2 років не проживає за вказаною адресою та добровільно не знялась із реєстрації місця проживання, чим порушує права власника, тому позов є підставним і підлягає задоволенню.

Outcome: approved