Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-02 00:00:00

1.Позиція позивача. У липні 2018 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Заводський районний відділ в місті Кам`янське головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Центр надання адміністративних послуг Кам`янської міської ради, Адміністрація Заводського району Кам`янської міської ради «про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою», в якому просить: - визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , що є підставою для зняття її з реєстраційного обліку у зазначеній квартирі. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, вона є квартиронаймачем на підставі ордеру № 242 від 14.08.1992 року житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрована: позивач та її діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та дружина сина [PERSON] . [PERSON] , та [PERSON] зареєстрували шлюб. [PERSON] , [INFO] є громадянкою іншої країни. 2. Позиція відповідача та третьої особи. Відповідач, [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомила, судова повістка - виклик направлена відповідачеві на останню відому суду адресу і в силу ст.131 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідача неповажними.. Треті особи: -Заводський районний відділ Державної міграційної служби України у місті Кам`янське та Центр надання адміністративних послуг Кам`янської міської ради, через канцелярію суду подали заяви про розгляд справи без участі їхнього представника, не заперечували, щодо прийняття судом рішення у відповідності до чинного законодавства. 3. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи. 20.02.2018 року позивач [PERSON] звернулась до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовною заявою. 26.02.2018 року Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області позовну заяву залишено без руху. 05.07.2018 року Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області було відкрито провадження та призначено до підготовчого судового розгляду. 15.05.2019 року Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області закрито підготовче судове засідання та призначено до судового розгляду. Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 травня 2019 року залучено третю сторону, яка не заявляє самостійних вимог, а саме Центр надання адміністративних послуг міста Кам`янське. Позивач [PERSON] користуючись своїм правом подала заяву про проведення судового розгляду за своєю відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Представники третіх осіб - Центру надання адміністративних послуг міста Кам`янське, та Заводський районний відділ Державної міграційної служби України у місті Кам`янське в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. 4. Фактичні обставини встановлені судом. [PERSON] на підставі ордеру № 242 від 14.08.1992 року на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , є квартиронаймачем (а.с. 22). 06 липня 1990 року [PERSON] , [INFO] уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , актовий запис 670, та змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 19). Відповідно до особового рахунку№ [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою зареєстровані: позивач - [PERSON] , [INFO] - квартиронаймач; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] (а.с.21). Відповідно до довідки № 001036581 виданою ТОВ «Оселя», що видана уповноваженому квартиронаймачеві [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] зареєстровані 5 осіб:[PERSON] , [INFO] - квартиронаймач, [PERSON] , [INFO] (донька), [PERSON] , [INFO] (донька), [PERSON] , [INFO] (син), [PERSON] , [INFO] (невістка) (а.с. 13). 26 квітня 2014 року [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (громадянкою Російської Федерації) зареєстрували шлюб, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] виданого Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 16). [PERSON] , [INFO] є громадянкою іншої країни. Що підтверджено копією паспорту (а.с. 6-8). 14 листопада 2017 року шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (громадянкою Російської Федерації) розірвано, що підтверджено копіює свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] , виданого Заводським районним у місті Кам`янське відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 18). Відповідно до акту від 17 червня 2016 року № 188 виданого Директором ТОВ «Оселя» Лещинським В.М. зазначено, що [PERSON] , [INFO] , в квартирі за адресою: [ADDRESS] , не проживає з травня 2015 року (а.с. 23). Відповідно до акту від 14 листопада 2019 року № 141 виданого Директором ТОВ «Оселя» Лещинським В.М. зазначено, що [PERSON] , [INFO] , в квартирі за адресою: [ADDRESS] , не проживає з травня 2015 року (а.с. 84). Позивач наголошує на тому, що реєстрація відповідача у належній їй квартирі істотно порушує її право, як власника, перешкоджає здійсненню права по користуванню і розпорядженню квартирою. У зв`язку з тим, що відповідач зареєстрована в квартирі, вона вимушена нести додаткові витрати за комунальні послуги, тому звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів. 5. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Виходячи з наведених вище норм діючого законодавства, право власності позивача на спірну квартиру, що включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку та порушується на даний час. Згідно із ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Статтею 72 ЖК України зазначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, відповідно до ст. 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. 6. Висновки та мотиви прийнятого рішення. [PERSON] на підставі ордеру № 242 від 14.08.1992 року на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , є квартиронаймачем (а.с. 22). 06 липня 1990 року [PERSON] , [INFO] уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , актовий запис 670, та змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 19). Відповідно до особового рахунку№ [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою зареєстровані: позивач - [PERSON] , [INFO] - квартиронаймач; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] (а.с.21). Відповідно до довідки № 001036581 виданою ТОВ «Оселя», що видана уповноваженому квартиронаймачеві [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] зареєстровані 5 осіб:[PERSON] , [INFO] - квартиронаймач, [PERSON] , [INFO] (донька), [PERSON] , [INFO] (донька), [PERSON] , [INFO] (син), [PERSON] , [INFO] (невістка) (а.с. 13). 26 квітня 2014 року [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (громадянкою Російської Федерації) зареєстрували шлюб, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] виданого Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 16). [PERSON] , [INFO] є громадянкою іншої країни, що підтверджено копією паспорту (а.с. 6-8). 14 листопада 2017 року шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (громадянкою Російської Федерації) розірвано, що підтверджено копіює свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] , виданого Заводським районним у місті Кам`янське відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 18). Відповідно до акту від 17 червня 2016 року № 188 виданого Директором ТОВ «Оселя» Лещинським В.М. зазначено, що [PERSON] , [INFO] , в квартирі за адресою: [ADDRESS] , не проживає з травня 2015 року (а.с. 23). Відповідно до акту від 14 листопада 2019 року № 141 виданого Директором ТОВ «Оселя» Лещинським В.М. зазначено, що [PERSON] , [INFO] , в квартирі за адресою: [ADDRESS] , не проживає з травня 2015 року (а.с. 84). Позивач наголошує на тому, що реєстрація відповідача у належній їй квартирі істотно порушує її право, як власника, перешкоджає здійсненню права по користуванню і розпорядженню квартирою. У зв`язку з тим, що відповідач зареєстрована в квартирі, вона вимушена нести додаткові витрати за комунальні послуги, тому звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів. Після розірвання шлюбу, відповідач виїхала з зазначеної квартири, її теперішнє місцезнаходження не відоме, це підтверджено актом про не проживання. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391ЦКУкраїни. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач був відсутній в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, є підтвердженими. Судові рішення містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухвалених рішень під час розгляду справи у суді не встановлено. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна вимога в частині визнання відповідача таким, що втратили право користування житловим приміщенням є, обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім`ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Тобто наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Верховний Суд в своїй постанові від 22 листопада 2018 року, по справі № 760/13113/14-ц,зазначає, що при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. «Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)». Отже, суд приходить до висновку, що заявлені стороною вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. 7. Судові витрати. Щодо стягнення судових витрат, позивачем було сплачено судовий збір при подачі позовної заяви, а у відповідності до ч.1 ст.141ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позову, з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] - 704,80грн. суму судового збору.

Outcome: approved