Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

20.01.2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування позову зазначає, що з 06.09.2002 року до 23.11.2018 року перебували з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що відповідач добровільно надає кошти на утримання дитини, однак вважає їх розмір має бути більшим, що відповідатиме дійсному матеріальному становищу відповідача. У зв`язку з цим просить стягнути [PERSON] аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] повністю підтримала позовні вимоги та просила про задоволення позову з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не визнав позовні вимоги та просив відмовити у задоволенні позову пославшись на обставини викладені ним у відзиві на позовну заяву. Згідно наданого ним 11.03.2021 року відзиву останній зазначив, що вважає позов безпідставним, необґрунтованим та не підкріпленим належними доказами, зокрема, на думку відповідача, наданий позивачем акт про проживання складено неналежним чином, оскільки не містить номеру, дати та прізвища особи, на підставі звернення якої складено акт. Також вказав, що з 06.08.2018 року по січень 2021 року донька проживала з ним та перебувала на його утриманні, а потім, будучи введеною в оману своєю матір`ю, переїхала до сестри позивачки, за адресою: [ADDRESS] . Однак, після цього, він продовжив приймати активну участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини. На підтвердження надав виписки по картковому рахунку банку «ПриватБанк» за період з 07.11.2019 року по 25.02.2021 року. У зв`язку з цим вважає, що право позивача жодним чином не порушено, а тому не потребує судового захисту. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З`ясувавши правові позиції сторін, судом були досліджені письмові докази у справі. Так, з копії рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21.11.2018 року вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 06.09.2002 року до 21.11.2018 року (а.с. 24-26). Від даного шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с. 5). Згідно довідки (Виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 08.12.2020 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , 2004 року народження, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 28). Частинами другою та третьою статті 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 11 ЗУ "Про охорону дитинства", батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (ч.ч. 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Позивач скористалась своїм правом та звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, зазначивши, що дитина фактично проживає з нею та надала на підтвердження акт про проживання, який не містить дати документу, однак складений у присутності свідків, підписаний головою правління ОСББ та завірений печаткою ОСББ «Набережна Енергетиків 43» (а.с. 6). Згідно вказаного акту, позивач [PERSON] та неповнолітня [PERSON] фактично проживають по [ADDRESS] , хоча за відомостями, щодо місця проживання позивача, вказаного у позовній заяві, остання фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . На думку суду саме у позовній заяві допущено описку в частині фактичного місця проживання позивача. При цьому, факт проживання неповнолітньої [PERSON] за місцем реєстрації сестри позивача не оспорюється та визнається відповідачем, що також відображено у його відзиві на позовну заяву. Відповідач позов не визнав посилаючись на те, що добровільно приймає участь у матеріальному забезпеченні дитини, надавши відповідні матеріальні докази. Позивач, не заперечуючи факту участі відповідача в матеріальному забезпечення дитини, також надала виписки за картковим рахунком банку «ПриватБанк», про надходження та витрати (а.с. 7-22). Частиною 2 ст. 181 СК України передбачено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Факт отримання матеріальної допомоги від батька дитини позивачем не оспорюється, однак закон не обмежує її право на стягнення аліментів на утримання дитини, якщо вона вважає, що розмір отримуваних коштів є недостатнім для належного забезпечення дитини. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі. На підставі ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України, в редакції Законів № 2901-IV від 22.09.2005, № 2037-VIII від 17.05.2017, мінімальний\~ розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим 50\~ відсотків\~ прожиткового\~ мінімуму\~ для\~ дитини відповідного\~ віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього\~ Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.\~ Позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини його заробітку. Відповідач в судовому засіданні підтвердив, що розмір аліментів, який складатиме 1/4 частину його заробітку, значно перевищуватиме розмір сплачуваних ним аліментів у добровільному порядку. На думку суду, запропонований позивачем розмір аліментів, у повній мірі відповідатиме вимогам закону, щодо забезпечення достатнього рівня життя, фізичного, інтелектуального, духовного і соціального розвитку дитини та прожитковому мінімуму, встановленому законом, для дітей відповідного віку. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.01.2021 року -\~ дня пред`явлення позову, і до її повноліття. Частиною 1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно п.1) ч.1 ст. 430 ЦПК України, рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зважаючи на те, що позивача при зверненні до суду було звільнено від сплати судового збору па підставі п.3) ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved