Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

17 лютого 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання\~ дружини до досягнення дитиною трьох років. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 07 грудня 2017 року, який було розірвано рішенням Орджонікідзевського районного\~ суду міста Маріуполя від 21 лютого 2020 року. Від даного шлюбу\~ вони мають неповнолітню дитину, [PERSON] , [INFO] . Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 січня 2020 року з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання\~ доньки у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку відповідача,\~ до досягнення дитиною повноліття. Після припинення шлюбних відносин вони з відповідачем проживають окремо, та дитина проживає разом з нею та знаходиться на повному її утриманні. На даний час вона перебуває у відпустці\~\~ по догляду за дитиною\~ до досягнення нею трирічного віку. Фактично її дохід складається лише з допомоги при народженні дитини у сумі 860, 00 гривень на місяць, що підтверджується довідкою від 15.01.2020 року. Відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на її утримання не надає. Водночас, відповідач працездатного віку, має задовільний стан здоров`я та постійне місце роботи, проте\~ свої доходи від неї приховує, інших аліментних зобов`язань, крім аліментів на утримання їхньої спільної доньки, не має. Тому вважає, що він має можливість сплачувати аліменти на її утримання до досягнення донькою трирічного віку. Просила суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частки від усіх видів його заробітку до досягнення дитиною, [PERSON] , [INFO] , трирічного віку. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надіславши на адресу суду заяву з проханням справу розглянути без її участі, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.\~ \~\~ Відповідач [PERSON] у судове засідання в черговий раз не з`явився , будучи про час та місце розгляду справи повідомленим належним чином, надавши клопотання про відкладення розгляду справи. Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч. 13 ст. 128 ЦПК України,\~ за наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має офіційної електронної адреси, та технічної можливості, повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень, в порядку, визначеному «Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему». Суд зазначає, що у судові засідання, призначені на\~ 23 квітня 2020 року о 08-30 годині, 20 травня 2020 року о 10-00 годині, 05 серпня 2020 року о 09-00 годині, 15 вересня 2020 року о 13-00 годині, 09 жовтня 2020 року о 10-00 годині та 26 листопада 2020 року о 14-00 годині, відповідач [PERSON] жодного разу не з`явився, будучи належним чином повідомленим шляхом мобільного зв`язку, кожен раз надсилаючи на адресу суду заяви про відкладення розгляду справи з різних причин.\~\~\~\~ Отже, суд встановив, що відповідач був декілька разів\~ поспіль належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. За ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Так на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; а також першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. В той же час згідно із ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: - неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; - повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; - неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; - неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому за ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на викладене суд зазначає, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. При цьому суд зазначає, що у даному випадку підстави для відкладення розгляду справи відсутні, оскільки суд відкладає розгляд справи лише через першу неявку учасника справи, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними, а в разі повторної неявки такого учасника справи (його представника), належним чином повідомленого про судове засідання, суд розглядає справу за його відсутності незалежно від причин його неявки. Процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки відповідача до суду. Такі положення пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 травня 2019 року по справі № 310/12817/13. Таким чином, з огляду на викладене обґрунтування суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи за позовом [PERSON] через чергову неявку відповідача [PERSON] , відсутні. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач [PERSON] , будучи своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання\~ дружини до досягнення дитиною трьох років, підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у шлюбі з 07 грудня 2017 року,\~ який було зареєстровано Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції\~ у Донецькій області, актовий запис № 424. Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 238 від 07 квітня 2018 року, [PERSON] народилася [INFO] , у графі\~ «батьки» зазначені: батько [PERSON] , та мати [PERSON] . Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області № 265/8150/19 від\~ 21 січня 2020 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Зокрема, з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] , на утримання неповнолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50%\~ прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 25 листопада 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.\~ Згідно з Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] .\~ Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання № 06-13.01-0219 від 29 січня 2020 року, виданої Управлінням з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання, [PERSON] , [INFO] , також зареєстрована за адресою:\~ [ADDRESS] , тобто разом з матір`ю. Відповідно до довідки № 03.01/32 від 31 січня 2020 року, виданої начальником УМП ПрАТ «МК «Азовсталь», [PERSON] , яка працює оператором лінії обробки рейок рейкобалкового цеху ПрАТ «МК «Азовсталь», перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення неї трьох років з 28 травня 2018 року по 04 квітня 2021 року. Згідно з довідкою № 83 від 15 січня 2020 року, виданої Департаментом соціального захисту населення, [PERSON] , знаходиться на обліку та отримує щомісячну одноразову допомогу при народженні першої дитини у розмірі 860, 00 гривень.\~ Як зазначено у позовній заяві, відповідач [PERSON] добровільну матеріальну допомогу не надає, тому позивачка [PERSON] \~ бажає отримувати аліменти на своє утримання\~ за рішенням суду. За змістом частини першої статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Позивач зазначала, що проживає з дитиною окремо від відповідача і постійно потребує матеріальної допомоги. Відповідач не надає жодної матеріальної допомоги на утримання, хоча має до того матеріальну можливість, так як є працездатною особою. Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання. Згідно із статті 84 СК України закріплено право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини, ч. 1 - дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності; ч. 2 - дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; ч. 3 - якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років; ч. 4 - право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; ч. 5 - аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду; ч. 6 - право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Стаття 85 СК України, регулює правовідносини з припинення права дружини на утримання. Частина 4 статті 84 СК України, регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини - чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Не перешкоджатиме виникненню цього права і застування інституту недійсності шлюбу у випадках, коли дружина не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" зазначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У постанові по справі № 750/9224/16-ц (провадження № 61-16837св18) від 13 червня 2018 року суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що відповідно до частин другої та шостої статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років і в разі розірвання шлюбу. Згідно з частиною четвертою статті 84 СК України право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд виходить з того, що відповідач є працездатною особою, доказів того, що відповідач має інших утриманців або інших аліментних зобов`язань суду не надано, доказів, які свідчать про наявність у нього захворювань та потреби в лікуванні суду також не надано. Тому, виходячи з принципу справедливості, розумності та з урахуванням потреб дружини, можливостей відповідача, суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача аліментів на дружину до досягнення дитиною трьох років в розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку. Таким чином суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання\~ дружини до досягнення дитиною трьох років, підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі ч. 1 ст. 79, ст. 191 СК України, аліменти з відповідача підлягають стягненню з моменту пред`явлення позову до суду, тобто з 17 лютого 2020\~ року та до досягнення дитиною, [PERSON] , [INFO] , трирічного віку. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно дост. 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір`від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір»(з відповідними змінами) з позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Ррозмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01 січня 2020 року складає 2 102 гривні. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини, а тому з [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 840, 80 гривень (2 102 гривні х 0,4). Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved