Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

16.04.2014 року позивачі звернулись з позовом до суду та просили ухвалити рішення, яким визнати поважними причини пропуску строку для звернення до суду та поновити цей строк. Визнати договір дарування 3/5 квартири [ADDRESS] посвідчений за № 5-2287 18.08.2004 року Нікітюк О.М. державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] недійсним, як удавана угода та признати його договором купівлі-продажу. Свої вимоги мотивували тим, що 18.08.2004 року за Договором дарування [PERSON], [PERSON], [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняв в дар 3/5 квартири [ADDRESS] Проте позивачі зазначають, що між сторонами фактично було укладено договір купівлі-продажу вищевказаної частки квартири, а відсутність письмових доказів зашкодила їм раніше звернутись до суду з даним позовом. Згідно автоматизованої системи документообігу "Д-3" справу було розподілено судді Калініченко Л.В., яка знаходиться на лікарняному через, що справу було повторно розподілено та 02.07.2014 року передано судді Куриленко О.М. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02.07.2014 року справу прийнято до провадження суду та призначено судове засідання. 28 липня 2014 року до канцелярії суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання поважними причини пропуску строку для звернення до суду, недійсним договору дарування та визнання його договором купівлі-продажу, вчиненим під впливом обману, застосування наслідків недійсності правочину, визнання права власності. Як вбачається з позовних вимог, позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати поважними причини пропуску строку для звернення до суду з даним позовом; визнати договір дарування 3/5 частини квартири [ADDRESS] посвідчений за № 5-2287 18.08.2004 року Нікітюк О.М., державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] недійсним, як удавана угода та признати його договором купівлі-продажу, вчиненим під впливом обману; застосувати наслідки недійсності правочину, вчиненого під впливом обману наступним шляхом: стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] понесені їм збитки, а саме 960 000 гривень, визнати за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право власності на 3/5 частини квартири [ADDRESS] в рівних частках кожному; стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати у сумі 3654 гривень. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29.07.2014 року вказані позови були об'єднанні в одне провадження. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Позивач за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні первісний позов підтримала в повному обсязі, в задоволені зустрічного позову просила відмовити. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним [PERSON] у судовому засіданні підтвердив той факт, що між сторонами фактично було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, за яким ним були сплачені грошові кошти, однак зазначав, що він купив цілу квартиру, а не її частку, в задоволенні первісного позову просив відмовити. Зустрічний позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи сповіщались належним чином, надали до суду заяви, в яких просять провести розгляд справи у їх відсутності та довірили представництво своїх інтересів [PERSON] Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню в повному обсязі, а зустрічний позов є необгрунтованим та безпідставним, а у зв'язку з чим задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що з 28 грудня 1990 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який 24 січня 2008 року рішенням Київського районного суду м. Одеси було розірвано. На підставі Розпорядження органу приватизації № 103398 від 20 листопада 1997 року, Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів того ж дня було видано Свідоцтво про право власності на житло, з якого вбачається, що [PERSON] та членам її сім'ї [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках кожному належала квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. 18 серпня 2004 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Нікітюк О.М. було посвідчено Договір дарування, згідно умов якого [PERSON], [PERSON], [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняв в дар 3/5 частин квартири [ADDRESS], та складається в цілому з чотирьох житлових кімнат, житловою площею - 50,9 кв.м., загальною площею - 80,4 кв.м. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно до позовних вимог, позивачі вважають, що договір дарування від 18 серпня 2004 року є удаваним, та сторони договору мали на меті укласти договір купівлі-продажу. Згідно зі ст.235 ЦК України, за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Отже, при вирішенні спору про визнання правочину удаваним, необхідно встановлення того, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Згідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивачі, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, мають довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників договору. Згідно до ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підтвердження своїх доводів позивачі за первісним позовом надали суду розписки, від 18 серпня 2004 року та 16 вересня 2004 року, згідно яких вбачається, що позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] отримали від відповідача [PERSON] грошові кошти на загальну суму 40 000 дол. США за продаж спірної квартири. Оригінали зазначених розписок наявні у відповідача за первісним позовом [PERSON], який підтвердив факт передачі продавцям зазначених в розписках грошових коштів. Тобто вчинені сторонами дії не можуть вважатись безоплатними та призводять до правових наслідків, які настають за договором купівлі-продажу. Отже суд вважає, що договір дарування, вчинений між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] приховував договір купівлі-продажу. Згідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягають задоволенню та необхідно визнати договір дарування 3/5 частин квартири [ADDRESS] посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Нікітюк О.М. 18.08.2004 року, реєстр. № 5-2287, удаваним правочином, який приховав договір купівлі-продажу 3/5 частин квартири [ADDRESS] Також суду вважає за можливе поновити позивачам строк звернення до суду з даним позовом, так як до теперішнього часу вони, не маючи письмових доказів, були позбавлені права звернутись до суду з даним позовом. Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за завою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вирішуючи спір по суті, суд бере до уваги, що відповідачем за первісним позовом [PERSON] не було заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Що стосується вимог за зустрічним позовом [PERSON], слід зазначити наступне. Як вбачається з вимог ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Звертаючись з позовом про визнання договору дарування недійсним, позивач, посилаючись на положення ст. 230 ЦК України, просить визнати договір дарування таким, що був укладений під впливом обману, оскільки відповідачі, ввівши його в оману, не виконують взяті на себе зобов'язання, а саме [PERSON] не звільнила спірну квартиру, що було, ніби-то, обов'язковою умовою договору, а також йому не була продана ціла квартира, а лише її частина. Статтею 230 ЦК встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування; сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Пунктом 20 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» закріплено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги, що жодних обов`язків щодо виселення зі спірної квартири відповідачів за зустрічним позовом в оспорюваному договорі сторони не визначили. Більш того, сторонами не заперечується, що [PERSON] на момент укладання зазначеного договору вже тривалий час не проживав у вказаній квартирі, а [PERSON] звільнила її на початку жовтня 2004 року після виїзду [PERSON] та [PERSON] з проданої ними квартири. В той час як правомірність проживання [PERSON] у спірній квартирі обумовлюється тим, що її діти, [PERSON] та [PERSON] є власниками кожний по 1/5 квартири, а від так вона є членом сім'ї власника таким чином має право проживати разом зі своїми дітьми. Вищевказана також підтверджується рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.05.2014 року, яким у позовній заяві [PERSON] до [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог: Київський РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS], усунення перешкод у користуванні власністю та виселення без надання іншого жилого приміщеня - відмовлено. Суд залишає також поза увагою посилання позивача на той факт, що відповідачами згідно розписок йому було продано всю квартиру [ADDRESS] так як спірна квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] та члена її сім'ї [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках кожному, а від так відповідачі за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON] та [PERSON] при укладанні договору могли розпоряджатися лише належними їм частинами квартири. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Належних та допустимих доказів у розумінні положень ст. ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження факту введення позивача в оману відповідачами під час укладення між сторонам договору дарування від 18.08.2004, позивачем [PERSON] суду не надано, а від так позов з цих підстав задоволенню не підлягає та визнається судом необґрунтованим. На підставі ст. 88 ЦПК України, оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову, підстави для відшкодування позивачу судових витрат відсутні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Зважаючи на викладене,

Outcome: approved