Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

19 березня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Орган опіки та піклування Слов'янської міської ради про визнання осіб, такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS]. У грудні 2012 року до неї звернулася її донька з проханням тимчасово зареєструвати її та її малолітнього сина у квартирі. Перед реєстрацією між ними була домовленість про те, що реєстрація буде продовжуватися не більше року. З часу реєстрації донька та внук не проживали у квартирі. За таких обставин просить позбавити [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] права користування житловим приміщенням. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі Договору на представництво інтересів у суді по цивільній справі від 06 квітня 2015 року, позов своєї довірительки підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, просив його задовольнити. Представник органу опіки та піклування Слов'янської міської ради в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, до суду надано клопотання про розгляд справи без участі представника, рішення просять винести з урахуванням інтересів дитини. В судове засідання відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] не з'явилася, була повідомлена про час та місце судового розгляду у порядку, передбаченому ст. 74 ЦПК України, а тому вважається належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] є донькою [PERSON], а [PERSON] є її онуком, також зазначив, що дійсно з січня 2013 року [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] у квартирі, розташованої за адресою: [ADDRESS], не проживають, особистих речей в квартирі немає. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про право власності та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, власником квартири, розташованої, за адресою: [ADDRESS], є [PERSON] (а.с.8-12,18-21). Згідно акту обстеження житлового приміщення від 03 лютого 2015 року, затвердженого директором КП «ЖЕК №4» Гавріловою Н.В. та у відповідності до позначки на повістці, яка зроблена майстром КП «ЖЕК №4» [PERSON], що [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] були зареєстровані у квартирі розташованої за адресою: [ADDRESS], за вказаною адресою не проживають з січня 2013 року по сьогоднішній день(а.с.6). З Довідки №115 від 02 лютого 2015 року наданої КП «ЖЕК №4» вбачається, що [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою: [ADDRESS](а.с.7) Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Згідно зі ст.ст.379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст.150 Житлового Кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місцем проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; Особою визнається - фізична особа; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У відповідності до п.33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном(речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У відповідності до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. За змістом п. 39.Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. У судовому засіданні достовірно встановлено і вказані обставини не спростовані відповідачами, що [PERSON] та малолітній [PERSON] є членами родини позивача [PERSON] Відповідач [PERSON] разом із своїм неповнолітнім сином [PERSON] залишили місце проживання у [ADDRESS] у січні 2013 року добровільно, і без будь-яких поважних причин не проживають у будинку у [ADDRESS] по даний час, тобто понад рік. Наведені обставини підтверджуються показаннями свідка [PERSON], які суд приймає до уваги, оскільки вони дані під присягою та не суперечать іншим зібраним доказам по справі, не містять внутрішніх протиріч та узгоджуються між собою, підтверджується актом обстеження місця проживання від 03 лютого 2015 року. Та обставина, що відповідачі не є власниками квартири [ADDRESS], підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, договором купівлі-продажу, з яких вбачається, що право власності на вказану квартиру [ADDRESS], - належить позивачу на праві власності. Судом також не встановлено, що між позивачем та відповідачем існує домовленість про те, що відповідач може бути відсутній понад рік за місцем проживання у квартирі [ADDRESS]. Щодо права неповнолітньої дитини на користування даним житловим приміщенням, суд зазначає, що дане право є також похідним від права її матері - [PERSON], на яку у відповідності до норм чинного сімейного законодавства покладається обов'язок щодо утримання, піклування та створення належних умов існування неповнолітньої дитини. Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності та відповідні ним норми чинного законодавства, роз'яснення Пленуму ВССУ, суд дійшов до висновку, що відповідач та його неповнолітня дитина втратили право користування жилим приміщенням у [ADDRESS], а тому позов про визнання відповідача та її неповнолітньої дитини такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням є обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved