Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

24 червня 2015 року [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарчими та побутовими спорудами, який розташований за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Гладиша, буд. 108, на підставі Свідоцтва про право власності. В даному житловому будинку з 09 вересня 2011 року значиться зареєстрованою її онука [PERSON]. З 01 червня 2014 року вона перестала мешкати за вказаною адресою, однак знятися з реєстрації в добровільному порядку не побажала. [PERSON] несе витрати по сплаті комунальних послуг за відповідачку та, через її реєстрацію у вказаному будинку, не може оформити субсидію, що перешкоджає її праву вільно користуватися та розпоряджатися власністю. Просить суд визнати [PERSON], [INFO],такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Гладиша, буд. 108. Позивач [PERSON] та її представники до судового засідання не зявилися, подали заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання. Про причин неявки суду не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у її відсутності до суду не надходило. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позов про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого 23 жовтня 1991 року Першою Словянською державною нотаріальною конторою Донецької області за реєстровим номером № 1-4374, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов»янськ за № 3121/12 від 11 листопада 1991 року належить на праві власності домоволодіння з господарськими та побутовими будівлями та спорудами № 108 по вулиці Гладиша міста Словянська Донецької області. ( а.с.4-5). Також у вказаному вище домоволодінні 09 вересня 2011 року була зареєстрована та проживала онука [PERSON] відповідач [PERSON] ( а.с. 6-8). У відповідності до акту обстеження умов проживання від 23 червня 2015 року № 285 у вищевказаному жилому приміщенні відповідач з травня 2014 року не проживає(а.с.9). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Згідно зі ст.ст.379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст.150\~Житлового Кодексу України, громадяни, які мають\~у приватній\~власності\~будинок (частку будинку), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. У відповідності до ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місцем проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; Особою визнається - фізична особа; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У відповідності до п.33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном(речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У відповідності до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. За змістом п. 39. Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут,\~частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути\~ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені\~главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті\~405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. У судовому засіданні достовірно встановлено і вказані обставини не спростовані відповідачем, що [PERSON] є членом родини позивачки [PERSON], оскільки остання є онукою позивача, проживала разом із нею, вела спільне господарство. Відповідач залишила місце проживання [INFO], розташованому по вул. Гладиша, у м. Словянську Донецької області у травні 2014 року добровільно, і без будь-яких поважних причин не проживає за вказаною адресою по даний час, тобто понад рік. Наведені обставини підтверджуються актом обстеження місця проживання від 23 червня 2015 року. Та обставина, що відповідач не є власником будинку, розташованого по вул.. Гладиша, 108 у м. Словянську Донецької області, підтверджується, копією про право на спадщину та даними КП БТІ, з яких вбачається, що право власності на вказаний будинок № 108, розташований по вул.. Гладишаї, у м. Словянськ Донецької області, - належить позивачу на праві власності. Судом також не встановлено, що між позивачем та відповідачем існує домовленість про те, що відповідач може бути відсутня понад рік за місцем проживання у будинку по вул.. Гладиша, 108, у м. Словянськ Донецької області. Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності та відповідні ним норми чинного законодавства, розяснення Пленуму ВССУ, суд дійшов до висновку, що відповідач втратила право користування жилим приміщенням будинку № 108 , розташованого вул.. Гладиша, у м. Словянськ Донецької області, а тому позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням є обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved