Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-15 00:00:00

16.10.2020 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Миколаївська Універсальна Товарно-сировинна Біржа, в якій позивачка просить суд визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , зареєстрованого 01.10.1997 року Миколаївською Універсальною Товарно-сировинною біржею реєстраційний №2028-Л, укладений між - [PERSON] , який діяв від власного імені, а також за довіреністю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з одного боку і [PERSON] та [PERSON] з іншого боку - дійсним. В обґрунтування вимог посилається на те, що 01.10.1997 року [PERSON] та [PERSON] придбали у [PERSON] , який діяв від власного імені, а також за довіреністю в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , квартиру [ADDRESS] . Між сторонами, на Миколаївській Універсальній Товарно-сировинній Біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №2028-Л . Сторони повністю виконали умови договору та претензій один до одного не мали. Але у зв`язку з непосвідченням договору нотаріусом, позивачка не має можливості розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2020 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Чулупа О.С. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 06.11.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі за вказаним позовом. На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 10.02.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. 17.02.2021 року матеріали справи передано судді. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 19.02.2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу за вказаним позовом. 15.07.2021 року на адресу суду представник позивачки [PERSON] - адвокат Бараненко Д.В. направив заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. В судове засідання відповідачі та третя особа не з`явилися, своїх представників не направили, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. У відповідності до частини 11 статті 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Частиною 1 статті 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому, пунктом 1 частини 3 статті 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи наведене вище, суд розглядає справу за відсутності учасників справи. Дослідивши письмові матеріали справи та докази, що містяться в ній, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 01.10.1997 року [PERSON] , який діяв від власного імені, а також за довіреністю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] та [PERSON] , придбали квартиру [ADDRESS] , загальною площею 56,4 кв.м., в якій три житлові кімнати - житловою площею 39,7 кв.м., що підтверджується копією Договору купівлі-продажу №2028-Л, складеному та зареєстрованому 01.10.1997 року на Миколаївській Універсальній Товарно-сировинній Біржі. Згідно довідки Комунального підприємства "Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації" від 17.06.2020 року, відповідно до паперових носіїв інвентарної справи станом на 28.12.2012 р. власниками квартири [ADDRESS] на праві приватної спільної сумісної власності є: [PERSON] та [PERSON] - на підставі договору купівлі-продажу № 2028-Л від 01.10.1997 року, виданого Миколаївською Універсальною товарно-сировинною біржею та зареєстрованого в КП ММБТІ 02.10.1997 року за р.№18485. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. На момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі ст. 153 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу від 20.07.2001 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 47 УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Зі змісту договору №4893 від 20.07.2001 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Товарній біржі «Нерухомість-Південь», подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК України підлягає реєстрації в БТІ за місцем знаходження нерухомості. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Договору купівлі-продажу №2028-Л, було складено та зареєстровано 01.10.1997 року на Миколаївській Універсальній Товарно-сировинній Біржі. При цьому, здійснивши державну реєстрацію в КП «ММБТІ» право власності на вказану квартиру за р.№18485 від 02.10.1997 року, держава цим самим визнала право власності позивачки на спірну квартиру, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючий на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржи та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році. У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири у 2001 році, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржи. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. Тому в цьому контексті немає підстав для визнання нікчемним договору купівлі-продажу №2028-Л, складеному та зареєстрованому 01.10.1997 року на Миколаївській Універсальній Товарно-сировинній Біржі, за яким [PERSON] , який діяв від власного імені, а також за довіреністю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] та [PERSON] , придбали квартиру [ADDRESS] , загальною площею 56,4 кв.м., в якій три житлові кімнати - житловою площею 39,7 кв.м. Водночас зазначений договір купівлі-продажу у встановленому законом порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», є підстави для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , загальною площею 56,4 кв.м., в якій три житлові кімнати - житловою площею 39,7 кв.м. за №2028-Л, складеному та зареєстрованому 01.10.1997 року на Миколаївській Універсальній Товарно-сировинній Біржі, дійсним. Окрім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн. (по 210,20 грн. з кожного). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідачка визнала позов.

Outcome: approved