Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача - [PERSON] про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням, відповідно до якого просить суд визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач є власником будинку [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 16.01.2002року, зареєстрованого в реєстрі за номером 183. Зазначає, що в зазначеному будинку зареєстрований відповідач, яка є його колишньою дружиною. З 2015 року по теперішній час відповідач не проживає, в вищезазначеному будинку, особистих речей не має, що перешкоджає йому як власнику користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Представник позивача, у судове засідання не з`явився про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. До початку судового засідання надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов просить задовольнити у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилась та не повідомила про причини своєї неявки, незважаючи на те, що про дату, час та місце розгляду справи була належно повідомлена у встановленому законом порядку. Відзив та заперечення проти позову від відповідача не надходили, тому суд ухвалює рішення про заочний розгляд даної справи у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України. З урахуванням ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, додатково представлені документи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва договору купівлі продажу від 16.01.2002, посвідченого приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області Пигідою С.І. та зареєстрованого в реєстрі за №183, будинок [ADDRESS] належить [PERSON] . Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18.01.2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 06.10.2007 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Артемівську Артемівського управління юстиції, актовий запис №558, розірвано. Актом від 16.07.2019року, складеного коловою квартального комітету №19, встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований у будинку [ADDRESS] та за вказаною адресою фактично не проживає з 2015 року. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 р. відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.391 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач не є власником будинку, у ньому не проживає, особистих речей не зберігає, її необхідно визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] .

Outcome: approved