Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа Приватний нотаріус Сімферопольського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 22 березня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 408, укладений між [PERSON] і [PERSON], недійсним, про зобов'язання [PERSON] передати [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що 28 квітня 2010 року, між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір позики на суму 36515,00 доларів США. Відповідно до п. 10 вищевказаного договору, в якості належного виконання умов договору до його повного погашення, [PERSON] передав позивачу на відповідальне зберігання оригінал правовстановлюючого документа - договір купівлі -продажу квартири [ADDRESS] від 29.05.2000 року і оригінал технічного паспорту на квартиру. Відповідно до п.11 договору позики позичальник не має права відчужувати належну йому квартиру [ADDRESS] на користь третіх осіб до повного виконання умов договору позики. Згідно п. 12 договору позики у разі порушення позичальником п.п цього договору , позикодавець має право звернутися до суду про визнання договору відчуження квартири [ADDRESS] недійсним і поверненні сторін у початкове положення. Проте у строк передбачений договором [PERSON] позику не повернув. Рішенням Залізничного суду м. Сімферополя від 28 червня 2011 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] суму неповерненого грошової позики в розмір 290985,49 грн. Під час виконання вказаного рішення суду виявилось, що відповідач продав квартиру за 160500,00 грн. Вважає, що в силу укладеного між сторонами договору позики, відповідач не мав права вчиняти договору купівлі-продажу вказаної квартири та просить визнати даний договір недійсним та зобов'язати [PERSON] передати [PERSON] квартиру. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання недійсними пункти 10, 11, 12 договору позики, укладеного 04 грудня 2010 року в простій письмовій формі між [PERSON] та [PERSON] Свої вимоги мотивує тим, що спірна квартира на час укладання договору позики була об'єктом сумісної власності подружжя, а отже будь-які дії щодо вказаного майна [PERSON] самостійно не мав права вчиняти. Крім того, спірні пункти договору містять посилання на документи, але документи, про передачу в заставу яких зазначено в п,10 Договору позики, не можуть бути предметом застави, оскільки не є майном, що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення - вони є власно документами, якими підтверджуються відповідні права особи на майно. Зі змісту оспорюваних пунктів Договору позики (зокрема п.12 цього договору, в якому квартира визначається як заставне майно) слідує, що вони спрямовані і мали на меті передачу спірної квартири в іпотеку, а відповідні пункти Договору позики є іпотекчним договором, оформленим одним документом з Договором позики, проте такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Вважає, що недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України. Майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], про визнання недійсними пункти 10, 11, 12 договору позики, укладеного 04 грудня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] в простій письмовій формі. Свої вимоги мотивує тим, що пункти 10, 11, 12 Договору, якими придбана в період шлюбу за спільні кошти квартира [ADDRESS], фактично передана в іпотеку із забороною здійснювати її відчуження не відповідають вимогам закону, укладені без дотримання вимоги про обов'язкову нотаріальну форму. [PERSON] не міг передавати в іпотеку належну нам квартиру і тому, що його частка в квартирі в натурі не виділялася, право на неї як окремий об'єкт нерухомості не реєструвалося, як того вимагає ч. 3 ст. 5 Закону України «Про іпотеку». Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні первісний позов [PERSON] не визнав, зустрічний позов та позов [PERSON] підтримав та проси їх задовольнити. Представник [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні первісний позов [PERSON] не визнав, зустрічний позов [PERSON] в інтересах [PERSON], та позов [PERSON] підтримав та проси їх задовольнити. Вислухавши пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, заслухавши свідків, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами та надавши доказам правову оцінку, суд вважає, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічний позов та позов третьої особи підлягають задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Згідно ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 213 ЦПК України вимагає від суду повно та всебічно з'ясувати обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідити всі докази в їх сукупності. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що 28 квітня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики на суму 36515,00 доларів США. Відповідно до п. 10 вказаного договору, на відповідальне зберігання (в якості залогу) до повного погашення займу у займодавця перебуває оригінал договору купівлі -продажу квартири [ADDRESS], від 29.05.2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1809, оригінал технічного паспорту. Відповідно до п.11 вказаного договору, позичальник не має права відчужувати належну йому квартиру [ADDRESS] на користь третіх осіб до повного виконання умов договору позики. Відповідно до п. 12 вказаного договору, у разі порушення позичальником п. 11 цього договору, позикодавець має право звернутися до суду про визнання договору відчуження квартири [ADDRESS] (залогового майна) недійсним і повернення сторін у первинне положення. У термін, передбачений договором, [PERSON] не повернув [PERSON] грошові кошти. Рішенням Залізничного суду м. Сімферополя АР Крим від 28 червня 2011 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] суму неповерненої грошової позики в розмір 290985.49 грн. В своїй позовній заяві [PERSON] вказує, що під час виконання рішення Залізничного суду м. Сімферополя АР Крим від 28 червня 2011 року, йому стало відомо, що [PERSON] здійснив відчуження спірної квартири на користь [PERSON], за 160500 грн. Згідно договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 22 березня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 408, [PERSON] продав [PERSON] вказану квартиру за 160500 грн. В своєму позові [PERSON] просить визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 22 березня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 408, укладений між [PERSON] і [PERSON], недійсним. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно положень ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спірна квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], оскільки придбана на ім'я [PERSON] за договором купівлі-продажу від 29.05.2000 року в період шлюбу з [PERSON] Згідно ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно ст.ст. 628, 638 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно вимог ст.ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельних ділянок, цілісних (єдиних) майнових комплексів, житлового будинку (квартири)та іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Ст.215 ч.1 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена ??законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст.216 ч.1 ЦК України передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. В своєму позові [PERSON] вказує, що в силу пунктів 10, 11, 12, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 28 квітня 2010 року договору позики, він є зацікавленою особою чиї права порушені оформленням зазначеної угоди купівлі-продажу квартири, а відтак за його заявою дана угода повинна бути визнана недійсною в прядку статті 230 ЦК України. Згідно положень ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до роз'яснення п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст.ст.215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Крім того згідно ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною . Ст. 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. При цьому, сторони спірного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 22 березня 2011 року, не оспорюють договір купівлі-продажу і з відповідними позовами до суду не зверталися. В зустрічній позовній заяві [PERSON] в інтересах [PERSON] просить визнати недійсними пункти 10, 11, 12 договору позики, укладеного 04 грудня 2010 року в простій письмовій формі між [PERSON] та [PERSON] Такі ж вимоги заявлено і позові третьої особи [PERSON] Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. При цьому, пункти 10, 11, 12 договору позики від 04 грудня 2010 року, містять в собі передачу документів на відповідальне зберігання, заборону відчуження нерухомого майна до виконання умов договору позики, та вказують на те, що квартира [ADDRESS] є залоговим майном. Таким чином, вказані пункти договору, спрямовані забезпечення виконання зобов'язання за договором позики, нерухомим майном. Відповідно до ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном. Іпотека є окремим видом застави, предметом якої може бути нерухоме майно. Відповідно до ч.4 ст.18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір та договір, що обумовлює основне зобов'язання, можуть бути оформлені у вигляді одного документа. Як вже зазначалось вище, квартира [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Допитані в судовому засіданні свідки пояснили, що про існування договору позики, укладеного 04 грудня 2010 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] не знала навіть на час продажу квартири. У відповідності до ч.2 ст.6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Аналогічні норми закріплені в ч. 1 ст.578 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст.6 Закон України «Про заставу». Згідно положень ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст.577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.14 Закону України «Про заставу» недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України. Згідно положень ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Таким чином, суд вважає, що зустрічна позовна заява та позов третьої особи підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки знайшли своє правове обґрунтування в судовому засіданні та є цілком доведеними, а пункти 10, 11, 12 договору позики від 04 грудня 2010 року, укладеного в простій письмовій формі між [PERSON] та [PERSON] визнанню недійсними. На підставі наведеного, та зважаючи на те, що пункти 10, 11, 12 договору позики від 04 грудня 2010 року, суд визнав недійсними, а також беручи до уваги, що [PERSON] не є власником майна, яке передано за договором купівлі-продажу, не був стороною договору купівлі-продажу, оспорюваним договором купівлі-продажу у момент укладання оспорюваного договору (22 березня 2011 року) не були порушені будь-які речові права позивача, оскільки рішення суду щодо стягнення з [PERSON] суми боргу винесено вже після продажу квартири, він не належить до тих суб'єктів, між якими виниклі спірні правовідносини, а отже у [PERSON] відсутнє право вимоги визнання договору купівлі-продажу недійсним, у зв'язку із чим суд вважає позовні вимоги в цій частині необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про зобов'язання [PERSON] передати [PERSON] квартиру [ADDRESS], оскільки вказаний договір не визнано недійсним. Відповідно до положень статті 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суду, у тому числі, вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. З [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати, понесені позивачами при зверненні до суду із зустрічною позовною заявою та позовом третьої особи. На підставі викладеного та ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 217, 220, 229, 230, 317, 577, 578, 628, 638, 655, 657, ЦК України,

Outcome: approved