Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

[PERSON] звернвся до суду з позовом до Петропавлівської сільської ради Братського району миколаївської області про тлумачення заповіту та визнання права власності на земельну ділянку. Свій позов позивач мотивує тим, що 28 липня 2011 року в м. Вознесенську Миколаївської області померла [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається із земельної ділянки загальною площею 8,19 га, розташованої на території Петропавлівської сільської ради Братського району Миколаївської області. За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 08 серпня 2003 р., яким заповіла йому державний акт на право приватної власності на землю серія МК № 012719 та на право постійного користування землею. При зверненні позивача до приватного нотаріуса з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищезазначене майно, йому було відмовлено в оформленні спадщини, оскільки заповіт посвідчено з порушенням норм діючого законодавства. Посилаючись на неможливість оформлення своїх спадкових прав в нотаріальній конторі, позивач просив позов задовольнити щодо тлумачення заповіту та визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку загальною площею 8.19 га, яка розташована в межах Петропавлівської сільської ради Братського району Миколаївської області. До початку судового засідання позивач надав заяву, в якій підтримав заявлені вимоги та просив суд розглядати справу за його відсутності. В судове засідання відповідач не зявилася, до суду надав заяву, в якій просить справу розглядати за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 28 липня 2011 року померла [PERSON]. Після її смерті залишилась спадщина у вигляді земельної ділянки, загальною площею 8.19 га, що розташована на території Петропавлівської сільської ради Братського району Миколаївської області, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія МК № 012719, виданого Братською райдержадміністрацією Миколаївської області 04 червня 2003 року. Із заповіту, посвідченого 08 серпня 2003 року та зареєстрованого в реєстрі за № 225, вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: державний акт на право приватної власності на землю серія МК № 012719, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 75 Братською райдержадміністрацією 04 червня 2003 р., заповіла [PERSON]. 01 грудня 2011 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області із заявою про прийняття спадщини. Відповідно до постанови приватного нотаріуса Вознесенського міського нотаріальні округу Миколаївської області [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 березня 2015 року, [PERSON] на підставі наданих ним документів було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зокрема, тому, що зміст заповіда викликає незрозумілості. Як було передбачено п. 35 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №22/5 від 25 серпня 1994 р. та в п.16 Порядку посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №419 від 15 червня 1994р., які діяли на час посвідчення заповіту [PERSON], заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини. У заповіті [PERSON], як зазначив в своїй постанові приватний нотаріус, містяться положення, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідачки щодо виду та обсягу спадкової маси. Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом ст. 317 ЦК України, право розпоряджання майном є однією зі складових права власності, поряд із правом володіння і користування майном. Згідно зі ст. 1256 ЦК України, тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При цьому, ч. 2 ст. 213 ЦК України, не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину. При тлумаченні заповіту не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту. За таких обставин суд дійшов висновку про те, [PERSON], в заповіті, посвідченого сільським головою Петропавлівської сільської ради Братського району Миколаївської області 08 серпня 2003 року та зареєстрованого в реєстрі за № 225 на випадок своєї смерті заповідала [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 8,19 га, яка розташована в межах Петропавлівської сільської ради Братського району Миколаївської області, право спадкодавця на яку підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серія МК № 012719, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 75 Братською райдержадміністрацією 04 червня 2003 р. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст. 1218 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ст. 1223 ЦК України). Згідно п. 4.20 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину нотаріусом проводиться на підставі документів, оформлених відповідно до статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч. 2 вказаної статті, способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах не заборонених законом. Оскільки при складанні заповіту, секретарем селищної ради було допущено ряд порушень Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом МЮУ від 25.08.1994 року № 22/5, що діяла на час посвідчення заповіту (арк.с. 14), які унеможливлюють отримання свідоцтва про право власності за заповітом, суд вважає за можливе визнати право власності на земельну ділянку за позивачем. Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: approved