Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

23 березня 2015 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. Свої вимоги мотивувала тим, що її батьками були [PERSON], яка померла [INFO] та [PERSON], який помер [INFO]. Після смерті батька відкрилась спадщина, до складу якої увійшла земельна ділянка розміром 4,29 умовних кадастрових гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка перебувала у колективній власності сільськогосподарського акціонерно - пайового товариства закритого типу «Супрунівське». Право на земельну частку (пай) належало померлому на підставі сертифікату серії [NUMBER], виданого на підставі рішення Білопільської районної державної адміністрації від 28 листопада 1996 року № 337. За життя [PERSON] заповіт не складав. На момент смерті батька живою була мати позивачки, але остання не вступила в управління спадковим майном та не здійснювала інші дії, які б свідчили про прийняття спадщини. Являючись донькою спадкодавця, позичка здійснила поховання батька, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини шляхом розпорядження речами померлого. Однак, вона не може реалізувати своє право на спадщину у зв'язку з тим, що оригінал сертифіката на право на земельну частку (пай) втрачений. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Супрунівської сільської ради Білопільського району Сумської області, розміром 4,29 умовно кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі, в порядку спадкування за законом після батька [PERSON], який помер [INFO]. В судове засідання представник позивача за дорученням [PERSON] не з'явився, надавши до суду письмову заяву про те, що підтримує заявлений позов, просить розглянути справу у його відсутність (а. с. 27). Представник відповідача - Супрунівської сільської ради Білопільського району Сумської області в судове засідання не з'явився. Сільський голова листом повідомив, що з позовом згодний, просив розглянути справу без участі представника сільради (а. с. 22 ). Представник третьої особи - Улянівської державної нотаріальної контори Білопільського району Сумської області у судове засідання не з'явився, надавши письмову заяву про розгляд справи без участі нотаріуса (а. с. 24 ). Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини. Зокрема, суд вважає, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час їх виникнення, а також норми нині діючого Цивільного кодексу України. Частиною 1 ст. 86 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Згідно ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР, який діяв на час смерті спадкодавця - [PERSON], часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно ст. 527 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Зі змісту ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках: діти (у тому числі усиновлені), дружина (чоловік) і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилась після його смерті. На підставі ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 560 ЦК УРСР визначено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Зокрема п. 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року зазначено, що цивільні правовідносини, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовується до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пунктом 5 «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року передбачено, що правила книги 6 Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Зокрема, ч. 1 ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Зі змісту ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною 1 статті 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. В силу ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. З урахуванням ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. У відповідності до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Пленум Верховного Суду України у п. 20 своєї постанови "Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз'яснив, що справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК України. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. У п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має право подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. У відповідності до ч. 1, ч. 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ч. 2, 3 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. За змістом п. «г» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, що передбачено ст. 125 ЗК України. Пленум Верховного Суду України у п. 11 своєї постанови "Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз'яснив, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Згідно п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Аналогічні положення закріплені і в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зі змінами і доповненнями. У відповідності до п. 2 Указу Президента України № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, який посвідчує право на земельну частку (пай) також є: рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Судом встановлено, що батьками позивачки [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] (а. с. 7). Зі змісту витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 17 грудня 2014 року вбачається, що батьки позивачки [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 15 жовтня 1950 року (а. с. 8). З свідоцтва про одруження серії [NUMBER] вбачається, що 30 травня 1971 року укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Позивачці після укладення шлюбу було присвоєно прізвище чоловіка - [PERSON] (а. с. 6). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] батько позивачки - [PERSON] помер [INFO] (а. с. 10). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] (а. с. 9). Згідно наявної в матеріалах справи копії сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], [PERSON] на підставі рішення Білопільської районної державної адміністрації від 28 листопада 1996 року № 337 належить право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка перебуває у колективній власності сільськогосподарського акціонерно - пайовогого товариства закритого типу «Супрунівське», розміром 4,29 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) ( а. с. 12). У відповідності до витягу з технічної документації по визначенню розмірів та вартості земельної частки (паю) нормативна грошова оцінка земельної частки (паю) площею 4, 29 умовних кадастрових гектарів на території Супрунівської сільської ради Білопільського району станом на 2015 рік становить 60 111 грн. (а. с. 13). З довідки, виданої виконавчим комітетом Супрунівської сільської ради Білопільського району від 21 липня 2014 року за № 506 вбачається, що [PERSON], який помер [INFO] постійно і на день смерті проживав в [ADDRESS] Після смерті останнього залишилось спадкове майно, в тому числі земельна частка (пай), посвідченого сертифікатом на право на земель ну частку (пай) серії [NUMBER]. Заповіт від імені [PERSON] виконкомом Супрунівської сільської ради Білопільського району не посвідчувався. Дочка померлого - [PERSON] здійснила поховання померлого, вступила в управління спадковим майном, розпорядилась предметами домашнього вжитку та особистими речами померлого, тобто фактично прийняла спадщину, але юридично не оформила (а. с. 11). З оголошення в районній газеті «Білопільщина» від 07 березня 2015 року вбачається, що загублений сертифікат на право на земельну частку ( пай) серії [NUMBER] від 16.03.2012 року, виданий на ім'я [PERSON], вважати недійсним (а. с. 14). У відповідності до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру Улянівської державної нотаріальної контори Білопільського району Сумської області від 01 квітня 2015 року спадкова справа після [PERSON], який помер [INFO], держнотконторою не заводилась (а. с. 25 ). Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] має право на земельну частку (пай), що видавався на ім'я [PERSON], як члену сільськогосподарського акціонерно-пайового товариства закритого типу «Супрунівське» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,29 умовно кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі, розташованої на території Супрунівської сільської ради Білопільського району Сумської області, в порядку спадкування за законом після батька [PERSON], який помер [INFO]. Однак, позивачка позбавлена можливості отримати у нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом і вільно розпоряджатися спадковим майном у зв'язку з тим, що оригінал сертифікату на право на земельну частку (пай) втрачений. На підставі вимог ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати за нею право власності на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка перебувала у колективній власності сільськогосподарського акціонерно - пайового товариства закритого типу «Супрунівське», розміром 4,29 умовних кадастрових гектарів, розташованої на території Супрунівської сільської ради Білопільського району Сумської області. На підставі викладеного,

Outcome: approved