Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

22.08.2019 року на розгляд до Верхньорогачицького районного суду Херсонської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої особи [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Верхньорогачицької РДА про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , оскільки відповідач та її неповнолітній син більше року не проживають у будинку позивача без поважних причин і безпідставне їх перебування на реєстраційному обліку за вказаною адресою перешкоджає позивачу у реалізації прав власника житла. Судовий збір позивач стягувати з відповідача не бажає. Ухвалою від 26.09.2019 року провадження у справі відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 11.00 годину 24.10.2019 року, проведення якого відкладено до 11.00 години 21.11.2019 року в зв`язку з відсутністю відомостей про належне повідомлення відповідача про дату, час та місце слухання справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але при подачі позову долучила заяву, якою просить справу розглянути за її відсутності. Позов підтримала та просила його задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. 14). Відповідач [PERSON] , яка також діє в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] в призначений день та час в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлена у відповідності до ст. 128 ч.11 ЦПК України (а.с. 62), про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не надала. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Верхньорогачицької РДА Грушецька Л.В. в судове засідання не з`явилася, але в матеріалах справи мається її клопотання про розгляд справи за її відсутності.. Також надіслала до суду свої аргументи та міркування на підтримку позову в письмовому вигляді, згідно яких у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. До органу опіки та піклування Верхньорогачицької РДА не надходило заяв від сторін по справі щодо визначення місця проживання дитини. Отже місцем проживання малолітнього [PERSON] є місце проживання його матері. На обліках у службі у справах дітей Верхньорогачицької РДА малолітній [PERSON] не перебуває. Відповідач та її малолітній син понад 4 роки у житловому будинку за зареєстрованою адресою не проживають без поважних причин, а тому третя особа проти задоволення позовних вимог та винесення заочного рішення не заперечила. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з"явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, з врахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу по суті без відповідача та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). У відповідності до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом при вивченні матеріалів справи встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія ЯЯ№ 424086 (а.с. 30). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В даному житловому будинку зареєстровані колишня невістка позивача - [PERSON] та її малолітній син - онук позивача - [PERSON] , що підтверджено копією домової книги (а.с. 32-37). Відповідно до положення статей 64, 156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Дана позиція також висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99. Членом сім`ї позивача відповідач та її малолітній син в розумінні статей 64, 156 Житлового кодексу Української РСР не являються, оскільки рішенням Верхньорогачицького районного суду Херсонської області від 29.07.2015 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 26-27), який являється сином позивача. Вже понад 4 роки [PERSON] та її малолітній син [PERSON] в житловому будинку [ADDRESS] не проживають, участі в утриманні житлового будинку та сплаті житлово-комунальних послуг не беруть, їх особисті речі в будинку відсутні, що підтверджено відповідним актом депутата селищної ради від 16.09.2019 року (а.с. 41). Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім"ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Неповнолітня (малолітня) дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої (малолітньої) дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої (малолітньої) дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої (малолітньої) дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня (малолітня) дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. В даному випадку місцем проживання малолітнього [PERSON] є місце проживання його матері. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня (малолітня) дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. За змістом ст.ст.71, 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин. Тому суд вважає, що є підстави визнати [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком [ADDRESS] . Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Крім того, право відповідачем не оспорюється, відзив на позовну заяву до суду не подано. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи за клопотанням особи, яка його сплатила, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (частина перша статті 7 Закону № 3674-VI «Про судовий збір»). В зв`язку з відсутністю клопотання позивача щодо стягнення з відповідачки сплаченого судового збору, судом дане питання не вирішується. На підставі викладеного та

Outcome: approved