Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

19 березня 2021 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] із позовом до Лопатинської селищної ради Радехівського району Львівської області про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування. В позовній заяві зазначає, що [INFO] у селі Миколаїв, Радехівського району Львівської області померла баба позивача - [PERSON] у віці 82 років, про що зроблено відповідний актовий запис №15 та підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . [INFO] у місті Радехів, Львівської області померла мати позивача - [PERSON] у віці 72 років, про що 03 липня 2009 року зроблено відповідний актовий запис №59 та підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . На момент смерті [PERSON] виповнилось 82 роки, шо вказує на її досить похилий вік. Її дочка - [PERSON] останні кілька років проживала разом із [PERSON] та доглядала за своєю матір`ю, оскільки та була вже немічною та потребувала сторонньої допомоги. З огляду на зазначене, [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері - [PERSON] шляхом вступу в управління та користування спадковим майном. Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №25235726 від 05.11.2010 року виданого приватним нотаріусом Юрченко О.В. вбачається, що 17.12.2009р. приватним нотаріусом Юрченко О. В. відкрита спадкова справа №48642649 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Єдиним спадкоємцем до майна померлої є її син - [PERSON] , про що видано свідоцтво про право на спадщину №50240712 від 05.11.2010 року. Після смерті спадкодавця - [PERSON] , яка померла [INFO] залишилась спадщина (відкрилась спадщина) у вигляді наступного майна, зокрема: земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,3241 га, що розташована на території Миколаївської сільської ради Радехівського району Львівської області, та належала матері спадкодавця - [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ №081925, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 24 січня 2001 року за №12367. Після смерті спадкодавця - [PERSON] її син - [PERSON] прийняв спадщину та обслуговує житлову квартиру Спадкодавця, та користується земельними ділянками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які належали матері спадкодавця, - [PERSON] на підставі Державного акта на право приватної власності на земелю серії ІІІ-ЛВ №081925. [PERSON] , як особа яка прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину на вищезазначене майно, мав намір отримати також свідоцтво про право на спадщину на земельні ділянки згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ №081925 зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 24 січня 2001 року за №12367. Однак приватним нотаріусом Юрченко О.В. позивачеві було в усній формі відмовлено у оформленні спадщини та у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки приватний нотаріус не змогла встановити факту вступу в управління та користування спадковим майном [PERSON] після смерті спадкодавця - [PERSON] , а сам Державний акта на право приватної власності на землю серії ІІІ- ЛВ №081925 зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 24 січня 2001 року за №12367, виданий після смерті спадкодавця - [PERSON] , яка померла [INFO] . Просить суд: встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт вступу [PERSON] у володіння та управління спадковим майном після смерті спадкодавця - [PERSON] , яка померла [INFO] та підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 10 грудня 2020 року, видане повторно Радехівським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів); визнати за [PERSON] право власності на земельні ділянки в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] та належали на праві приватної власності матері спадкодавця - [PERSON] відповідно до Державного акта на право приватної власності власності на землю серії ІІІ-ЛВ №081925, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 24 січня 2001 року за № 12367, а саме наступні земельні ділянки: земельну ділянку загальною площею 3,2298 гектарів; земельну ділянку загальною площею 0,0943 гектарів. Судові витрати по справі просить покласти на позивача (а.с.4-10). 20 вересня 2021 року до суду надійшла заява представника позивача про уточнення позовних вимог. Зокрема, просить суд: встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті спадкодавця - [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.33-35). У підготовчому судовому засіданні представник позивача позовні вимоги з врахуванням уточнення підтримав в повному обсязі, позов просить задоволити. Представник відповідача в підготовче засідання не з`явився, проте скерував до суду заяву із визнанням позовних вимог. Просить розгляд справи проводити без участі представника селищної ради (а.с.37). У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ч.ч.1-2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти родинних відносин між фізичними особами, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті, а також і інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд встановив, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого повторно Радехівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (а.с.14). Згідно із копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого повторно 24 вересня 1997 року, вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] в с. Миколаїв Радехівського району Львівської області. Батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с.16). 26 листопада 1970 року [PERSON] (1941 р.н.) та [PERSON] (1936 р.н.) одружилися, що підтверджується копією свідоцтва про одруження, серії [NUMBER] від 26 листопада 1970 року. Після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище - " [PERSON] " (а.с.17). Згідно даних, викладених у довідці №358 від 29.12.2020 року, виданій старостою сіл: Миколаїв, Адамівка, Стирківці Лопатинської селищної ради Радехівського району Львівської області, констатовано, що гр. [PERSON] , яка померла [INFO] , до дня смерті була зареєстрована в будинку за [ADDRESS] . Разом з нею на день її смерті в житловому будинку зареєстрованих осіб не було (а.с.19). Відповідно до копії Державного акта на право приватної власності на землю, серії ІІІ-ЛВ № 081925, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 24 січня 2001 року за №12367, констатовано, що земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,3241 га, що розташована на території Миколаївської сільської ради Радехівського району Львівської області, належала [PERSON] . Вищевказана земельна ділянка згідно Плану зовнішніх меж земельної ділянки складається з двох земельних ділянок: площею 3,2298 га та площею 0,0943 га (а.с.22-22 зворот). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Факт, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті спадкодавця - [PERSON] , яка померла [INFO] , підтвердив в судовому засіданні свідок [PERSON] , не довіряти показам якого у суду немає підстав (а.с.39). Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Наведене дає підстави вважати, що [PERSON] фактично вступила у володіння та управління спадковим майном після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , а отже, прийняла спадщину. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , 03 липня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Радехівського районного управління юстиції Львівської області (а.с.15). З копії свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого 26 листопада 1970 року Скадовським Райбюро ЗАГС Херсонської області, вбачається, що позивач народився [INFO] в м. Скадовськ, Херсонської області. Батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с.18). З копії заповіту, посвідченого Луців І.П. державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори від 06 червня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за №1753, вбачається, що [PERSON] , іпн: [NUMBER] , яка мешкала у [ADDRESS] , все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом буде мати право, заповіла своєму синові - [PERSON] , 1965 року народження (а.с.20). Згідно з копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №25235726 від 05.11.2010 року, виданого приватним нотаріусом Юрченко О.В., встановлено, що 17.12.2009р. приватним нотаріусом Юрченко О. В. відкрита спадкова справа №48642649 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Єдиним спадкоємцем до майна померлої є її син - [PERSON] , про що видано свідоцтво про право на спадщину №50240712 від 05.11.2010 року. Спадкове майно на яке видано свідоцтво складається з квартири, яка складається з однієї житлової кімнати. Загальна площа квартири становить 23,0 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.21-21 зворот). Відповідно до ч. 1. ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. За змістом статті 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що у спадкодавця були відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування за заповітом. У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Положення ст.ст.81,131 Земельного кодексу України визначають, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі спадкування. Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. У зв`язку з клопотанням представника позивача суд не вирішує питання розподілу судових витрат.

Outcome: approved