Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

1.Позиція позивача. [PERSON] звернулась із позовом до [PERSON] , третя особа: Центр надання адміністративних послуг Кам`янської міської ради «про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації за місцем проживання», в якому просить: - визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] ; - [PERSON] , [INFO] зняти з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] ; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] судові витрати, а саме: -704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок - судовий збір; -2800 (дві тисячі вісімсот) гривень 00 копійок - послуги адвоката. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 12 березня 2014 року придбала квартиру у [PERSON] , яка знаходиться за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Яловою О.М. та зареєстровано реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером № 423. В березні 2014 року знайомий [PERSON] , попросив зареєструвати його в квартирі, для того щоб у нього н було перепон у працевлаштуванні. 17 березня 2014 року у квартирі було зареєстровано дві особи, що підтверджується довідкою про склад сім`ї виданою 01.09.2018 року № 3/24936 ТОВ «ЄРЦ КП». Відповідач з дня прописки та по теперішній час не проживає та не з`являється, що підтверджується актом про не проживання № 879 виданого КП КМР «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду». Більше року відповідач по справі мешкає та працює у місті Києві. 2. Позиція відповідача. Відповідач, не скористався своїм правом та не подав в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження, відзив на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, та докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтується заперечення, а також не подав зустрічний позов. 3. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи. 02.10.2018 року позивач [PERSON] звернулась до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовною заявою до відповідача [PERSON] , третя особа: Заводський районний відділ Державної міграційної служби України у місті Кам`янське «про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації за місцем проживання» Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 листопада 2018 року було відкрито провадження та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 листопада 2018 року замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог - з Заводського районного відділу Державної міграційної служби України у місті Кам`янське на Центр надання адміністративних послуг Кам`янської міської ради на Центр надання адміністративних послуг Кам`янської міської ради, який розташований за адресою: 51909, область Дніпропетровська, місто Кам`янське, проспект Василя Стуса, будинок № 10/12. Представник позивача, адвокат Сафронов О.С. користуючись своїм правом подав заяву про проведення судового розгляду за відсутності своєї та позивача, не заперечуючи проти ухвалення заочного судового рішення. Відповідач, будучи належним чином сповіщений про дату, час та місце судового розгляду, до судового засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовні вимоги не подав, судові повістки - виклики направлені відповідачеві на адресу його реєстрації. Представник третьої особи Центру надання адміністративних послуг Кам`янської міської ради подав заяву про проведення судового розгляду за своєю відсутності. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. 4. Фактичні обставини встановлені судом. 12 березня 2014 року [PERSON] (1989 року народження, РНОКПП [NUMBER] ) придбала квартиру у [PERSON] ,(1966 року народження, РНОПП - [NUMBER] ) яка розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Яловою О.М. приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу (а.с. 9). Це підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та обтяжень (а.с. 10). 17 березня 2014 року у квартирі було зареєстровано дві особи, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї виданою 0.09.2018 року № 3/24936 ТОВ «ЄРЦ КП» (а.с 11). Відповідач [PERSON] , [INFO] , з дня прописки та по теперішній час не проживає та не з`являється, що підтверджується актом про не проживання № 879 виданого КП КМР «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» (а.с. 12). Позивач наголошує на тому, що реєстрація відповідача у належній їй квартирі істотно порушує її права, як власника, перешкоджає здійсненню права по користуванню і розпорядженню квартирою. У зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований в квартирі, вона вимушена нести додаткові витрати за комунальні послуги, тому вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. На підтвердження звернення до адвоката отримання правової допомоги, [PERSON] надає копію договору № 39, від 26 вересня 2018 року між адвокатом Сафроновим О.С. та [PERSON] (а.с. 13) та додатком № 1 до договору в якому визначено вартість правової допомоги (а.с. 14). 5. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Виходячи з наведених вище норм діючого законодавства, право власності позивача на спірну квартиру, що включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку та порушується на даний час. Згідно із ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Статтею 72 ЖК України зазначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. 6. Висновки та мотиви прийнятого рішення. 12 березня 2014 року [PERSON] (1989 року народження, РНОКПП [NUMBER] ) придбала квартиру у [PERSON] ,(1966 року народження, РНОПП - [NUMBER] ) яка розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Яловою О.М. приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу. 17 березня 2014 року у квартирі було зареєстровано дві особи, що підтверджується довідкою про склад сім`ї виданою 01.09.2018 року № 3/24936 ТОВ «ЄРЦ КП». Відповідач з дня прописки та по теперішній час не проживає та не з`являється, що підтверджується актом про не проживання № 879 виданого КП КМР «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду». Більше року відповідач по справі мешкає та працює у місті Києві. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна вимога в частині визнання відповідача таким, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття його з реєстраційного обліку є, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. 7. Судові витрати. Згідно із ч.5 ст.135 ЦПК України, сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ст. 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у п.п. 47, 48 роз`яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, враховуючи викладе, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2800 грн. на користь позивача [PERSON] з відповідача [PERSON] . Щодо стягнення понесених судових витрат позивачем відповідно до ч.1ст.141ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позову, з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь держави 704,80грн. суму судового збору. На підставі ст.ст.203, 215, 216, 509, 627 ЦК України, ст.ст.18, 19, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved