Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

15.09.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею та [PERSON] право власності по ? частині вказаної квартири кожному. В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що з 29 квітня 2003 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON], який був розірваний. Під час перебування у шлюбі сторонами була придбана квартира [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 08.11.2012 року, правочин був укладений на ім'я відповідача. Таким чином, позивач вважає, що вищевказана квартира являється спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає розподілу в рівних частинах. Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Городецького Д.І. від 18.09.2017 року відкрите провадження по справі, 08.11.2017 року справа після повторного авто розподілу передана судді Сорокі О.В. 01.03.2018 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, у якому зазначає, що квартира [ADDRESS] є його особистою власністю. В обґрунтування зустрічного позову позивач зазначає, що 29 квітня 2003 року сторони зареєстрували шлюб. У період шлюбних відносин, а саме 08.11.2012 року [PERSON] придбав квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. При цьому позивач зазначає, що вищевказана квартира хоча і була придбана у період шлюбу, однак за кошти, які належали йому особисто. Так, йому на підставі свідоцтва про право власності від 03.08.2006 року та договору дарування від 31.08.2011 року належала квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. 30.10.2012 року позивач продав належну йому квартиру по [ADDRESS] і на отримані кошти 08.11.2012 року придбав двокімнатну квартиру по [ADDRESS]. Таким чином, позивач вважає, що вищевказана квартира являється його особистою власністю. Зазначені позови ухвалою суду від 01 березня 2018 року об'єднані в одне провадження, однак позивач за основним позовом вдруге до суду не з'явилася, причини своєї неявки суд не повідомила. Ухвалою суду від 02 липня 2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя залишено без розгляду у зв'язку з повторною неявкою позивача в судове засідання без поважних причин. Позивач та його представник за зустрічним позовом в судове засідання не з`явилися, представник позивача надала суду заяву, за якою позовні вимоги та обставини, покладені в обґрунтування зустрічного позову підтримує у повному обсязі, та просить суд про розгляд справи за її відсутності.Не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач та її представник в судове засідання не з'явилися, про час слухання справи були повідомлені належним чином, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, вирішив заочно розглядати справу на підставі доказів, що є у справі. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 29 квітня 2003 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Донецькому міському відділі реєстрації актів громадського стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис №333, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище чоловіка - [PERSON]. 08 листопада 2012 року між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS],площею 32,0 кв.м. та житловою площею 20,6 кв.м., що був посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В. та зареєстрований за номером 2238. Експертна оцінка згідно умов договору становить 86 780, 00 грн. У відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного до відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] належить на праві приватної власності квартира по [ADDRESS]. Згідно відомостей з реєстру [PERSON] належала ? частина квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності від 03.08.2006 року, виданого Управлінням Комунальних ресурсів. На підставі договору дарування 31.08.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Химич О.А.,[PERSON] подарувала [PERSON] ? іншу частину цієї квартири. 30 жовтня 2012 року [PERSON] продав квартиру по [ADDRESS]. До суду надана посвідчена адвокатом [PERSON] копія договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2012 року трикімнатної квартири, загальною площею 55,2 кв.м., жилою площею 37,1 кв.м., по [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Шульженко Д.В. Експертна оцінка згідно умов договору становить 99 360,00 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А згідно вимог ст. 82 ЦПК України - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.ст. 60, 61, 69, 70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічна норма закріплена і у цивільному законодавстві. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас, стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Між тим, у відповідності до п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження те, що квартира [ADDRESS] набута у власність [PERSON] після відчуження ним квартири по [ADDRESS], що належала йому на праві особистої власності. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON], суду доведено, що квартира [ADDRESS] являється об'єктом особистої власності позивача [PERSON]

Outcome: approved