Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

18.09.2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] Відповідач з серпня 2017 року в зазначеному будинку не проживає, з реєстрації за місцем попереднього проживання не знявся, останній є онуком позивачки, однак в зазначеній оселі не проживає та не з'являється, чим створює їй як власнику будинку перешкоди в користуванні своїм майном. Посилаючись на вищевикладене, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинку в [ADDRESS] Ухвалою від 20.09.2018 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду з викликом сторін по справі. Позивач, відповідно до заяви у судове засідання не з'явився , про дату, час та місце слухання справи повідомлявся судом належним чином, надав до суду заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутності і задоволення його позовних вимог, Відповідач двічі у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності відповідача в порядку заочного розгляду, оскільки у відповідності до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а також у справі достатньо даних про права та взаємини сторін , тому суд розглянув справу в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно свідоцтва на право власності на житловий будинок від 04 серпня 1993 року, який виданий виконкомом Казанківської селищної ради власником майна являється [PERSON], [INFO]. Факт не проживання відповідача у вищезазначеному будинку підтвержено актом від 11.09.2018 року, складеним депутатом Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області Тиховліз Василем Тадейовичем про не проживання з серпня 2017 року по теперішній час [PERSON] [INFO] в житловом будинку за адресою [ADDRESS] який належить на праві власності згідно свідоцтва про право власності [PERSON] . В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS], Миколаївської області , згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 04 серпня 1993 року . [PERSON] більше року не проживає у вказаному будинку, а саме з серпня 2017 року по теперішній час, а тому є особою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до вимог ст. 72 Житлового Кодексу України - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч.2ст. 405 ЦК України , член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 150 ЖК України, , ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України - власник житла має право вимагати усунення будь яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права. Відповідач добровільно залишив житловий будинок за адресою [ADDRESS] Миколаївської області та не проживає в ньому без поважних причин понад один рік, а саме з серпня 2017 року по теперішній час. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є підставою для зняття її з реєстрації місця проживання, тому вимоги позивача щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають. Таким чином, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved