Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

[PERSON] 08.07.2015 року звернувся до Київського районного суду міста [PERSON] з позовною заявою, яку надалі уточнив, до [PERSON] про витребування майна з чужого володіння та визнання права власності, в якому просить суд: витребувати від [PERSON] на користь [PERSON] садовий будинок та земельну ділянку, площею 0,0296 га, які знаходяться за адресою: м [PERSON], Фонтанська дорога, 98/Д, ділянка 28/1; визнати за [PERSON] право власності на садовий будинок, загальною площею літ. «А» -212,5 кв.м, у т.ч жилою площею - 74,8 кв.м, а також огорожі №1-4, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 98/Д, ділянка №28/1, кадастровий номер: 5110136900:34:012:0153, згідно договору дарування нерухомого майна від 22.02.2003 року посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстровано в реєстрі. Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯБ№ 295522, було видано 11 липня 2005 року Одеським міським управлінням земельних ресурсів. Представник позивача в обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що на підставі договору дарування нерухомого майна від 22.02.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] набув право власності на садовий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 98/Д, ділянка №28/1. Вказаний садовий будинок складався із приміщень: кухня-ідальня №1, площею 53,5 кв.м, житлова №2, площею 17,2 кв.м; санвузол №3, площею 5,9 кв.м; коридор №4, площею 10,1 кв.м; коридор №5, площею 15,8 кв.м; санвузол №6, площею 10,5 кв.м; житлова №7, площею 20,9 кв.м; житлова №8, площею 26,8 кв.м; житлова №9, площею 9,9 кв.м, мансарда №10, площею 41,9 кв.м, загальною площею: 212,5 кв.м, житловою площею 74,8 кв.м., №1-4 огорожа, та розташований на земельній ділянці площею 0,0296 га. 11 липня 2005 року [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку №28/1, розташовану по вул. Фонтанська дорога, 98/Д, у м. Одесі. Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 295522 було видано Одеським міським управлінням земельних ресурсів. 09.10.2007 року у [PERSON] стався інсульт, і його для надання невідкладної медичної допомоги було доставлено в лікарню в м. Києві. 31.10.2007 р., у зв'язку з важким станом здоров'я позивача на реанімаційному літаку було перевезено для лікування в приватну лікарню м. Грац, Австрія. Надалі позивачу стало відомо, що 04.12.2009 року Київським районним судом м. Одеси було прийняте заочне рішення по цивільної справі за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності на садовий будинок № 98/Д, по вул. Фонтанська дорога, в м. Одесі, що розташований на земельний ділянці площею 0,0296 га, ділянка № 28/1 загальної площею 276,1 кв.м., яким позовні вимоги були задоволені в повному обсязі. Представник позивача посилалася на те, що [PERSON] позов не подавав, у звязку з чим 27.06.2013 року звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення по справі №2-7197/2009р. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20.11.2013 року по справі № 22- ц/785/7379/13, рішення Київського районного суду міста [PERSON] від 04.12.2009 року було скасовано. Надалі [PERSON] також стало відомо, що на підставі договору купівлі-продажу 14.01.2010 року, укладеного між [PERSON], який діяв від імені [PERSON], та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON] придбала садовий будинок, за адресою: Одеська обл. м. Одеса, Фонтанська дорога, будинок 98/Д, загальна площа: 276,1, житлова площа 94,4, площа земельної ділянки 296. В даному договорі, а саме в п.1.3 зазначено, що цей садовий будинок належить продавцю на підставі заочного рішення Київського районного суду міста [PERSON] 04.12.2009 року, яке як вже було зазначено ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20.11.2013 року скасовано. Будинок було продано на підставі рішення суду від 04.12.2009 року про визнання права власності. Представник позивача вважала, що оскільки спірне майно вибуло з володіння [PERSON], як власника, без його волі, дані обставини дають підстави про витребування майна з чужого незаконного володіння, у звязку з чим її довіритель звернувся до суду з відповідним позовом. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, та просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Враховуючи вищезазначені обставини та у відповідності до ст. ст. 224,\~225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2009 року за [PERSON] було визнано право власності на реконструйований садовий будинок, що розташований в місті Одесі, вулиця Фонтанська дорога, 98/Д, ділянка №28/1, розташований на земельній ділянці, площею 0,0296 га власної землі. Як було встановлено даним рішенням суду, площа садового будинку була збільшена з 212,5 кв.м., на 276,1 кв.м. В подальшому ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20.11.2013 року, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, вищезазначене рішення Київського районного суду міста [PERSON] від 04 грудня 2009 року скасовано, позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, апеляційним судом Одеської області було встановлено, що [PERSON] з позовом до Київського районного суду міста [PERSON] про визнання за ним права власності на реконструйований садовий будинок не звертався, а особа, яка представляла його інтереси - [PERSON] не мала таких повноважень, оскільки довіреність на право представлення інтересів [PERSON] в судовому засіданні, була видана в м. Івано-Франківську тільки\~04.12.2009р. В подальшому після набрання чинності заочного рішення Київського районного суду міста [PERSON] від 04.12.2009 року, між [PERSON], що діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу 04 грудня 2009 року, та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений 14 січня 2010 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 25. В якості правовстановлюючих документів на спірний обєкт нерухомості представником [PERSON] було надано заочне рішення Київського районного суду міста [PERSON] від 04.12.2009 року, про й що і зазначено в п. 1.13 даного договору. Таким чином у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] набула право власності на садовий будинок, розташований в місті Одесі, вулиця Фонтанська дорога, 98/Д, ділянка №28/1, та складається в цілому з садового будинку під літ. «А», загальною площею 276,1 кв.м., жилою площею 94,4 кв.м., №1-3 огорожі, розташованого на земельній ділянці, площею 0,0296 га власної землі. Конвенцією про захист прав і основоположних свобод /04.11.1950 року/, ратифікованої Законом\~№ 475/97-ВР від 17.07.1997 року, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї /20.03.1952 року/ передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено у національному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу на підставі ст.16 ЦК України. Відповідно до ч.1\~ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право на захист права власності із застосуванням ст.393\~та ст.388 ЦК України,\~має лише власник цього майна, який відповідно до норм процесуального закону підтвердить своє право. Відповідно до положень п. 10\~Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша\~статті 216 ЦК\~застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої\~статті 216 ЦК\~не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою\~статті 388 ЦК. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації відповідно до ст.ст.\~19,\~27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень". У судовому засіданні встановлено, що обєктом договору купівлі-продажу від 14.01.2010 року, укладений між [PERSON], який діяв від імені [PERSON], та [PERSON], було нерухоме майно садовий будинок в м. Одесі, по вул. Фонтанська дорога, 98/Д, ділянка 28/1, розташований на земельній ділянці, площею 0,0296 га, право власності на яке було визнане на підставі рішення Київського районного суду міста [PERSON] від 04 грудня 2009 року, яке в подальшому було скасовано ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20.11.2013 року. Суд вважає за необхідне також зазначити, що на підставі рішення Київського районного суду міста [PERSON] від 04 грудня 2009 року за [PERSON] було визнано право власності на реконструйований обєкт нерухомості, та яке після скасування рішення суду першої інстанції знов набуло статусу самочинно зведеного обєкту нерухомості. Оскільки у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не звертався та не мав наміру звертатися до суду з приводу визнання права власності на самочинно реконструйований обєкт нерухомості, угода була укладена на обєкт нерухомого майна без вільної згоди власника такого майна та будівельних матеріалів, використаних в результаті реконструкції, таке майно підлягає витребуванню на користь власника на підставі ст.388 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що [PERSON] вірно обрано спосіб захисту порушеного права в частині витребування у відповідачки [PERSON] майна згідно\~ст. 388 ЦК України, а не в порядку реституції за\~ст. 216 ЦК України, а тому позовні вимоги позивача в цій частині задовольняються судом. При викладених обставинах, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання права власності також підлягають задоволенню, та слід визнати за [PERSON] право власності на садовий будинок, що знаходиться в місті Одесі, по вулиці Фонтанська дорога, №98/Д, ділянка 28/1, та складається з садового будинку, загальною площею літ. «А» - 212,5 кв.м., у т.ч. жилою площею 74,8 кв.м., №1-4 огорожі, розташованого на земельній ділянці 0,0296 га, яка належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 11 липня 2005 року Одеським міським управлінням земельних ресурсів, кадастровий номер: 5110136900:34:012:0153. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно з п.п.1, 2 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 8.07.2011 р., за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру стягується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, яка складає 1218 грн. (1218,00х0,4=487,20) та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати (1218,00х5=6090,00); за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру стягується судовий збір у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, яка складає 1218 грн. (1218,00х0,4=487,20). З врахуванням вищевказаного, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір, за ставками встановленими за подання позовної заяви майнового характеру, у розмірі 6090 гривень 00 копійок, та судовий збір, за ставками встановленими за подання позовної заяви немайнового характеру, у розмірі 487 гривень 20 копійок, що в загальному розмірі становить 6577 гривень 20 копійок (6090,00+487,20=6577,20).

Outcome: approved