Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

15.02.2017 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею, [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], право власності на земельну ділянку площею 0,0508 га, за кадастровим номером 5110136900:18:002:0005, яка розташована за адресою м. Одеса, вулиця Ромашкова, 52-а, а також право власності на 11/100 часток домоволодіння, яке розташоване за адресою м. Одеса, вулиця Ромашкова, 52-а, житловою площею 35,0 кв.м. Свої вимоги мотивувала тим, що 15.05.2016 року померла її мати [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина на частку земельної ділянки загальною площею 0,0508 га, за кадастровим номером 5110136900:18:002:0005, яка розташована за адресою м. Одеса, вулиця Ромашкова, 52-а, та 11/100 часток домоволодіння, яке розташоване за адресою м. Одеса, вулиця Ромашкова, 52-а, житловою площею 35,0 кв.м. Позивач вказує на те, що спадкоємцями першої черги є вона та її брат. У встановлений законом строк вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Однак, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з тим, що частка спадкового майна, а саме земельна ділянка, не визначена. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, її представник [PERSON] звернувся до суду з заявою в якій позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від нього до суду не надходило. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якої не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги позову підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 15 травня 2016 року померла [PERSON], про що Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції було складено актовий запис за № 5123, що підтверджується Свідоцтвом про смерть [PERSON] І-ЖД № 453050. Після її смерті відкрилась спадщина на: 11/100 частин домоволодіння, яке розташоване за адресою м. Одеса, вул. Ромашкова 52-а, що складається з: житлового будинку літ. «А»: 2-2 житлова, площею 15,6 кв.м.; 2-4 кухня, площею 13,9 кв.м.; 2-5 санвузол, площею 3,4 кв.м.; загальною площею 32,9 кв.м., житловою площею 15,6 кв.м., вбиральні літ. «Б», що належала померлій на підставі Свідоцтва про право власності від 31 серпня 2009 року; та частки земельної ділянки, площею 0,0508 га, яка розташована за адресою м. Одеса, вул. Ромашкова, 52-а, кадастровий номер 5110136900:18:002:0005, що належала на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯЕ № 662448. Співвласником земельної ділянки, площею 0,0508 га, яка розташована за адресою м.Одеса, вул. Ромашкова, 52-а є позивач [PERSON]. За життя, а саме 01 грудня 2004 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого усе своє майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося, та взагалі усе те, що на день смерті буде їй належати, та на що вона за законом матиме право, заповіла синові [PERSON]. Зазначений правочин посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за № 3-3601. Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У встановлений законом строк, а саме 07.07.2016 року [PERSON] звернувся до Третьої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері, у результаті чого державним нотаріусом було заведено спадкову справу № 606/2016. Однак, 08 листопада 2016 року у відповідності до норм ч. 5 ст. 1269 ЦК України [PERSON] звернувся до Третьої одеської державної нотаріальної контори із заявою про відкликання заяви про прийняття спадщини, а також з заявами про відмову від прийняття спадщини за заповітом та про відмову від спадщини на користь [PERSON]. Цього ж дня позивач [PERSON] звернулась до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON]. Відповідно до ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Згідно зі ст. 1261 ЦК у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже спадкоємцями майна [PERSON] першої черги за законом являються її діти: [PERSON] [INFO], та [PERSON] (до реєстрації шлюбу [PERSON]) [PERSON] [INFO]. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців та починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.66 Закону України „ Про нотаріат " на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України. Згідно\~\~ч. 1 ст. 68 Закону України „Про нотаріат" нотаріус\~\~при\~\~видачі\~\~свідоцтва\~\~про\~\~право\~ на\~\~спадщину за законом\~\~перевіряє\~\~факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини,\~\~ наявність\~\~підстав\~\~для\~\~закликання\~\~до спадкоємства за законом\~\~осіб,\~\~які\~\~подали\~\~заяву\~\~про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Відповідно ч.1\~ст.46 Закону України «Про нотаріат»\~нотаріуси, які вчиняють нотаріальні дії, мають право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Державним нотаріусом [PERSON] було зроблено запит до Управління Держземагенства Одеської області про витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, а також з запитом до Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради про виготовлення технічної характеристики та технічного паспорта. 16 січня 2017 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] було винесено постанову, якою відмовлено [PERSON] у вчинені нотаріальних дій: видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на невизначену частку земельної ділянки та на 11/100 часток домоволодіння, які розташовані за адресою: м.Одеса, вул. Ромашкова № 52-а, після смерті [PERSON], яка померла 15 травня 2015 року. Так, підставою для відмови у видачі свідоцтва про право власності на 11/100 часток домоволодіння стала несплата всіх належних платежів, а підставою для відмови у видачі свідоцтва про право власності на земельну ділянку є те, що дана земельна ділянка знаходиться у спільній сумісній власності та частка спадкодавця не визначена. В п. 4.15\~Наказу Мін'юсту України від 22.02.2012 № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України»\~ зазначено, що видача свідоцтв про право на спадкове майно, в тому числі на земельну ділянку проводиться на підставі документів, які підтверджують право власності спадкодавця на це майно. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» (пункт 23) передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. Пунктом 12 даної постанови передбачено, що за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК (435-15) при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК) ( 435-15 ). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Розглядаючи спори, пов'язані зі спадкуванням частки в праві спільної сумісної власності, необхідно звертати увагу на те, що згідно зі статтею 368 ЦК ( 435-15 ) спільною сумісною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. \~\~Відповідно до\~ст. 86 ЗК України\~земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: подружжя, співвласників жилого будинку, тощо. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до норми ст. 392 ЦК України вбачається, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати їм документа, який засвідчує його права власності. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, суд доходить до висновку, що позивач у встановлений законом строк звернулась у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, однак, постановою нотаріуса їй було відмовлено, що є підставою для визнання за нею вправо власності на земельну ділянку площею 0,0508 га, та 11/100 часток домоволодіння за адресою м. Одеса, вулиця Ромашкова, 52-а, в порядку спадкування за законом, так як іншої можливості оформити своє право на спадкування позивач не має. Відповідно до чинного законодавства Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Разом з тим частиною першою\~статті 11 Цивільного процесуального кодексу України\~встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За приписами п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права (ч. 2 п. 1 ст. 16 ЦК України). У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. При вирішенні спору суд враховує положення ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. На підставі викладеного і

Outcome: approved