Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

1.Позиція позивача. Позивач [PERSON] звернувся із даним позовом до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, яким заявив позовні вимоги до відповідачів, просив: - визнати відповідачів, [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , такими , що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 08 травня 20202 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Агеєнко В.О., зареєстровано в реєстрі за № 1000. Після придбання квартири, позивачу стало відомо що в ній зареєстровані відповідачі, які ні на час придбання квартири, ні на час звернення до суду із позовом у ній не проживають, не несуть витрати з оплати комунальних послуг, особистих речей у квартирі відповідачів також не має. Де знаходяться та проживають відповідачі позивачу не відомо. На теперішній час, факт реєстрації відповідачів у квартирі позивача порушує його права та інтереси, оскільки він вимушений нести додаткові витрати по утриманню майна та не може вільно розпоряджатися своїм майном. На момент пред`явлення позову минуло більше 6 місяців, як позивач придбав належне йому майно. За цей час відповідачі у зазначеній квартирі не проживають, ніяких питань з права на проживання позивачу не заявляли. На час придбання квартири за договором купівлі-продажу відображено що треті особи не мають прав на зазначену квартиру, та не є зареєстрованими у ній. Таким чином, фактичними обставинами які виявилися вже після придбання квартири, порушено права позивач які підлягають захисту. Згідно до ст. 72 ЖК УРСР, та ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 391 ЦК України. Позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та не заперечував проти ухвалення заочного рішення, так як місце знаходження відповідачів йому не відомо. 2. Позиція відповідача та третьої особи. Відповідачі про час та місце розгляду справи повідомлялися згідно до приписів ст. 130 ЦПК України, своїм право на подання відзиву, взяття участі у судовому розгляді не скористалися, до суду на виклики не прибували, причину неявки суду не повідомляли, заяв та клопотань не подавали. Судові повістки - виклик направлялися відповідачам на останню відому суду адресу, що в силу ст.131 ЦПК України вважається підтвердженням належного сповіщення. Третя особи: - Кам`янська міська рада в особі Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янського, через канцелярію суду подали заяву про розгляд справи без участі їхнього представника, не заперечували, щодо прийняття судом рішення у відповідності до чинного законодавства. 3. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи. 02 лютого 2021 року позивачем подано позов до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області. 15 лютого 2021 року судом отримано довідки про реєстрацію місця проживання відповідачів. Ухвалою від 19 лютого 2021 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 06 квітня 2021 року від представника третьої особи в особі начальника відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради Волощук О.Ю. надійшла заява про розгляд справи без участі представника відділу та винести рішення згідно чинного законодавства (а.с.23). Позивач користуючись своїм правом подав заяву про проведення судового розгляду за своєю відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення, наполягав на задоволенні своїх вимог в повному обсязі (а.с.41). Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. 4. Фактичні обставини встановлені судом. Згідно договору купівлі-продажу від 08 травня 2020 року, між [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яка проживає у [ADDRESS] , як Продавцем, та [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який проживає [ADDRESS] , як Покупцем, укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , яка належить Продавцю на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Яловою О.М. приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу від 28 березня 2011 року за реєстром № 602, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів від 28 березня 2011 року за № 4382563, та Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 20 квітня 2011 року за реєстраційним номером 31885872; який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Агеєнко В.О., зареєстровано в реєстрі за № 1000 (а.с. 8). Реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] , згідно до договору-купівлі продажу від 08 травня 2020 року, зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за номером запису - 36450298 від 08 травня 2020 року , реєстратор - приватний нотаріус Агеєнко В.О. Дніпровський міський нотаріальний округ (а.с. 9). Згідно до п. 12 Договору, Продавець стверджує, що у третіх осіб щодо квартири права відсутні, та зареєстровані особи у квартирі відсутні. Згідно довідки про склад сім`ї № 3/15898 виданої 28.12.2020 року, виданої ТОВ «ЄРЦ КП», у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 22 травня 2018 року, та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 20 серпня 2013 року (а.с. 10), що також підтверджено довідками про реєстрацію місця проживання особи від 08 лютого 2021 року № 19/ 2018 та № 19/1984 (а.с. 15-16). Атом КП КМР «УКпОЖФ» № 16 від 25 січня 2021 року, складеного комісією, стверджується що за адресою квартира [ADDRESS] , [PERSON] , і [PERSON] , не проживають із травня 2020 року по час складання акту, що також підтверджено сусідами квартири (а.с. 11). 5. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Крім того, відповідно до ст. 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Виходячи з наведених вище норм діючого законодавства, право власності позивача на спірну квартиру, що включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, що виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку та порушується на даний час. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 72 ЖК України зазначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 6. Висновки та мотиви прийнятого рішення. Позивач є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 08 травня 20202 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Агеєнко В.О., зареєстровано в реєстрі за № 1000. А тому позивач [PERSON] , як власник квартири [ADDRESS] , має права гарантовані діючим законодавством України, щодо вільного володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України суд дійшов висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. Як встановлено судом, про що стверджує позивач, та що підтверджено п. 12 Договору купівлі-продажу, актом КП КМР «УКпОЖФ» № 16 від 25 січня 2021 року, (а.с. 11), у зазначеній квартирі відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , не проживають із травня 2020 року по час складання акту, що також підтверджено сусідами квартири. Отже, зазначені позивачем обставини про те на момент пред`явлення позову минуло більше 6-ти місяців як відповідачі не проживають за місцем своєї реєстрації, та не відноситься до членів сім`ї позивача, як власника житла або кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем і ведуть спільне господарство, самостійно з реєстраційного обліку за вказаною адресою не знялися, місце свого проживання позивачу не повідомили, не несуть витрат з оплати житлово-комунальних послуг які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб у квартирі, а тому позовні вимоги заявлені позивачем [PERSON] є такими що підтверджені доказами та узгоджується із приписами ст. 72 ЖК УРСР, ст. 391 ЦК України, та підлягають задоволенню. Так, згідно п. 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За змістом ст. 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У відповідності з п.4 ч.І ст. 406 ЦК України підставою припинення сервітуту є припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, а згідно зі ст. 406 ч.2 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Оскільки відповідачі не є членами сім`ї власника квартири і не користуються квартирою власника та не були пов`язані із ним спільним побутом, то відповідно до втратили право користування даним житловим приміщенням, належним позивачу на праві власності. Судові рішення містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухвалених рішень під час розгляду справи у суді не встановлено. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням є, обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню. Частиною 2 ст.386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, та відповідно до ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.72 ЖК Української PCP визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тому, оскільки в результаті визнання судом особи такою, що втратила право користування житлом, такі наслідки передбачені ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» без додаткового ухвалення рішення суду. Тобто, рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Верховний Суд в своїй постанові від 22 листопада 2018 року, по справі № 760/13113/14-ц,зазначає, що при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. «Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)». Таким чином, відповідачі , будучи зареєстрованими в квартирі [ADDRESS] , та не проживаючи в ній, не розділяючи з позивачем тягар її утримання, не виконують свої обов`язки по сплаті за житлово-комунальні послуги, що створює позивачу істотні перешкоди в здійсненні своїх житлових прав, та суперечить його законним інтересам, адже відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, та встановив що відповідачі більш ніж 6-ть місяців не проживають у зазначеній квартирі, що згідно до ст. 72 ЖК УРСР підтверджує факт втрати останніми такого права як користування квартирою, а тому суд приходить до висновку, що заявлені стороною позивача вимоги, підлягають задоволенню у повному обсязі. 7. Судові витрати. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно ст. 141 ЦПК України, з відповідачів має бути стягнуто на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі - 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок (а.с. 1), як витрати понесені позивачем при зверненні із позовом.

Outcome: approved