Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

23 вересня 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON], третя особа: Межівська селищна рада Межівського району Дніпропетровської області про визнання права власності на 3/4 частини земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що 08 вересня 2015 року помер [PERSON]. 18 серпня 2015 року останній склав заповіт на його імя на земельну ділянку площею 6.5060 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Межівської селищної ради Межівського району Дніпропетровської області, яка посвідчена державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДП № 103104. Після спливу шести місяців він звернувся до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але приватним нотаріусом Межівського районного нотаріального округу йому було відмовлено, з тих підстав, що у заповіті допущена помилка і була акцентована його увага на тому, що існує розбіжність його прізвища, а саме: замість прізвища за свідоцтвом про народження та паспортом «Фостенко» у заповіті зазначено «Хвостенко». 17 березня 2016 року він звернувся до Межівського районного суду Дніпропетровської області із заявою про встановлення факту належності йому вищезазначеного заповіту. 31 березня 2016 року Межівський районний суд Дніпропетровської області виніс рішення, яким встановив факт належності йому правовстановлюючого документу, а саме: заповіту від 18 серпня 2015 року, складеного померлим батьком [PERSON]. Рішення суду набрало законної сили і до апеляційного суду не оскаржувалося. 26 квітня 2016 року він знову звернувся до приватного нотаріуса Межівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області із заявою щодо видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але вона надала постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 3/4 частини земельної ділянки, мотивуючи тим, що він не подав своєчасно заяву про прийняття спадщини за заповітом та посилаючись на те, що заповіт не є правовстановлюючим документом і сам документ заповіт не належить спадкоємцю, так як заповіт посвідчується у двох примірниках, один з яких зберігається в архіві, а інший надається заповідачу, отже спадкоємцю сам заповіт не може належати і встановлення факту належності заповіту [PERSON] не надає права отримувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а ствердження того факту, що заповіт складений на [PERSON], в рішенні відсутній. Позивач просить суд визнати за ним право власності на 3/4 частки - 4.8795 га. земельної ділянки загальною площею 6.5060 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Межівської селищної ради Межівського району Дніпропетровської області, посвідчена державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДП № 103104 та зареєстрованим у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, на право постійного користування землею, договорів оренди землі, кадастровий номер: 1222655100:02:001:0135, яка належала померлому [PERSON], за заповітом; судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав, частково відмовився від позовних вимог в частині стягнення з відповідача судових витрат по справі та виклику свідків. Відповідач [PERSON] та представники відповідача проти змінених позовних вимог не заперечують. Суд, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши та оцінивши у сукупності матеріали справи, приходить до висновку, що змінені позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обємі, як обґрунтовані на законі та документально підтверджені. [PERSON] помер 08 вересня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.14). Згідно заповіту від 18 серпня 2015 року [PERSON] земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 12226655100:02:001:0135 в розмірі 6.5060 га., яка знаходиться на території Межівської селищної ради Межівського району Дніпропетровської області, заповів [PERSON] (а.с.13). Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2016 року (справа № 181/186/16-ц, провадження № 2-о/181/11/16) встановлено факт належності [PERSON] правовстановлюючого документу, а саме: заповіту від 18 серпня 2015 року, складеного померлим батьком [PERSON], посвідченого секретарем Словянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області 18 серпня 2015 року за реєстром № 197 на імя [PERSON] (а.с.15). Постановою про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 26 квітня 2016 року приватний нотаріус Межівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на 3/4 частки вищевказаної земельної ділянки (а.с.16-17). Статті 1216, 1217, 1261, 1268 ЦК України визначають, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Аналогічні положення викладені в п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування". Крім того, в зазначеному п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України вказано, що заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 203 ЦК України, передбачає, що крім інших загальних вимог до правочину, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З огляду на зазначене чітко вбачається що спадкодавець, складаючи заповіт, діяв на підставі та відповідно до вимог закону. Вчиняючи даний правочин спадкодавець самостійно та вільно виявив свою волю щодо настання реальних правових наслідків вчиненого ним правочину, а саме, тих наслідків, що в разі його смерті позивач успадкує земельну ділянку. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт було посвідчено посадовою особою органу місцевого самоврядування відповідно до вимог ст.1251 ЦК України. Згідно зі ст.ст.116, 131 Земельного кодексу України, громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади в межах їх повноважень; громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі успадкування. Згідно з п.п.212, 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. за N 20/5, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. У відповідності до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. На підставі вище викладеного суд дійшов висновку про необхідність визнати за позивачем право власності на 3/4 частки земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом.

Outcome: approved