Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

25.04.2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог: Служби у справах дітей Слов`янської міської ради Донецької області, Служби у справах дітей Слов`янської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві власності належить житловий будинок зі всіма господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] на підставі рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10.12.2018 року. У будинку зареєстровані відповідачі разом із дітьми, які не є членами сім`ї позивача, та не мешкають у будинку з 01.09.2017 року, їх особисті речі у будинку відсутні, поштова кореспонденція на їх ім`я не надходить. У зв`язку із викладеним, просить суд, визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . Позивач та її представник - адвокат Прокопцев С.В., який дії на підставі Ордеру серії АА № и110832338 від 24.04.2019 року (а.с.40), будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачів [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки та виклики за останньою відомою адресою місця реєстрації відповідача, однак у судове засідання вона не з`явилася. У зв`язку із цим, про місце, дату та час розгляду справи відповідачі були повідомлені через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Втім, відповідачі не використали наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явилися у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у їх відсутності до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, оскільки відповідачі, будучи повідомленими належним чином про дату, час і місце судового засідання повторно не з`явилися у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подали відзив, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280, 281 ЦПК України. Представник Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився. 07.06.2019 року від міського голови надійшов лист у якому просили справу розглянути буз участі представника, при ухваленні рішення просили врахувати висновок органу опіки та піклування. Представник Служби у справах дітей Слов`янської районної державної адміністрації у судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. Як встановлено у судовому засіданні, позивач є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10.12.2018 року по справі № 243/10341/18, яке набуло законної сили 10.01.2019 року (а.с.14-15). Вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 153370887 від 22.01.2019 року (а.с.16). Відповідно до довідки від 17.04.2019 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Разом із нею за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.32). Зазначене також підтверджується копією домової книги (а.с.21-27). Як вбачається з Акту №220, який складено керівником комітету громадськості мікрорайону «Словважмаш» Кругловою О.С.,у присутності свідків - сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , однак не мешкають у будинку з 01.09.2017 року, їх особисті речі у будинку відсутні, місце проживання сусідам не відомо (а.с.38-39). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У сенсі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає можливість дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першим протоколом та протоколами N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Проте, відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що документами доданими до позовної заяви, [PERSON] , доведено, що остання набула право власності на житловий будинок в результаті його придбання шляхом укладення попереднього договору купівлі-продажу, який не визнаний судом недійсним. Таким чином, з моменту набуття права власності позивачем житлового будинку, право користування відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ,та [PERSON] , - є припиненим. Крім того, з моменту припинення права власності, припиняється також правомочність користування житловим будинком, яке нерозривно пов`язане з власністю. Вирішуючи питання стосовно визнання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ч.3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Слов`янської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення від 07.06.2019 року, орган опіки та піклування вважає, що недоцільно визнавати особою такою, що втратила право користування жилим приміщенням малолітніми дітьми - [PERSON] , [PERSON] . Під особливим захистом держави перебувають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які мають статус дитини позбавленої батьківського піклування, тому їх також недоцільно визнавати такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . Оскільки, [PERSON] , втратила право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS] , а неповнолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , залишили зареєстроване місце проживання разом із опікуном, суд приходить до висновку, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , слід також визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] , [PERSON] , втратили право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS] , а неповнолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , залишили зареєстроване місце проживання разом із батьками, тому суд приходить до висновку, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , слід також визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов щодо визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Позивач не вимагає компенсації за понесені нею судові витрати. На підставі наведеного,

Outcome: approved