Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач по справі [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю з мотивів викладених в позовній заяві, уточнивши при цьому позовні вимоги і суду пояснив, що на посаді юрисконсульта працював з 03.05 2012 року, а згідно з наказом від 28.04.2014 року №60 начальника Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району його звільнено з посади юрисконсульта згідно з п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників та відсутністю вакантних посад. Звільнення вважає безпідставним, оскільки у нього на утриманні дружина та неповнолітня дитина, інших працівників із самостійним заробітком в сім'ї немає. При його звільненні йому не було запропоновано іншу роботу, а також його звільнення не було погоджено з вищестоячим керівництвом Збройних Сил України. Просить постановити рішення, яким поновити його на роботі на посаді юрисконсульта та стягнути в його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу. Представник відповідача - Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району Гавриляк Р.М. позов не визнала і суду пояснила, що на підприємстві проводилось скорочення працівників у зв1язку з скороченням чисельності та штатного розкладу підприємства. Працівників, що підлягали скороченню було повідомлено про скорочення під розписку, в т.ч. й позивача по справі. Можливості перевести [PERSON] на іншу роботу за його згодою не було, так як не було вільних вакансій, а розрахунок з ним проведений повністю при звільненні. Вважає, що звільнення [PERSON]проведено з дотриманням норм чинного трудового законодавства, а тому просить в позові відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі та дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування ї заперечення позовних вимог та з'ясувавши фактичні обставини справи приходить до висновку, що позовна заява підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав: У відповідності з ст.40 п.1 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в т. ч. ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи,організації, скорочення чисельності або штату працівників. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови від 06.11.1992 року №9 «Про судову практику розгляду трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди повинні з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності чи штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Також у ст. 42 КЗпП України зазначено перелік підстав, за якими перевага в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації надається конкретним працівникам. За правилами ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. У першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку суд при розгляді трудового спору повинен визначати працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. І лише при відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в ч.2 ст.42 КЗпП України. В судовому засіданні встановлено, що при звільненні [PERSON] з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України адміністрація Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району, скорочуючи одну посаду юрисконсульта, залишила на роботі юрисконсульта [PERSON], як особу, що не має іншого доходу, крім заробітної плати. [PERSON] працює на посаді юрисконсульта з серпня місяця 2012 року без відповідної вищої юридичної освіти. Згідно довідки Надвірнянського РЦЗ від 25.05.2014 року №616 вбачається, що дружина позивача по справі [PERSON]- [PERSON] перебуває на обліку в Надвірнянському РЦЗ, як безробітна з 05.06.2013 року(ас.6). У відповідності з статтею 16 наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України №105 від 10.06.2011 року, яким затверджено «Положення про юридичну службу Збройних Сил України», передбачено погодження з начальником Управління правового забезпечення Генерального штабу Збройних Сил України проведення організаційно-штатних заходів щодо підрозділів юридичної служби(юрисконсультів) та звільнення з посад юрисконсультів установ та організацій Збройних Сил України, якою відповідно до затвердженого Положення є Івано-Франківська квартирно-експлуатаційна частина району. Згідно довідки начальника Управління правового забезпечення Генерального штабу Збройних Сил України-начальника юридичної служби Збройних Сил України від 29.05.2014 року №316/1/313 питання щодо проведення організаційно-штатних заходів та звільнення позивача по справі [PERSON] з посади юрисконсульта Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району не погоджувалося(ас.19). Даний факт не заперечили сторони по справі. Згідно довідки неврологічного відділення Дубенської ЦРЛ Рівненської області стан здоров'я позивача по справі [PERSON] незадовільний оскільки хворіє на гіпертонію, остехондроз шийного відділу хребта з м'язово-тонічним больовим синдромами, стадія нестійкої ремісії, є інвалідом 3 групи загального захворювання(ас.17). Покликання представника відповідача по справі про притягнення до адміністративної відповідальності позивача по справі [PERSON] за корупційне правопорушення, передбачене ст. 172-7 ч.1 КУпАП є безпідставним та голослівним, оскільки постановою Івано-Франківського міського суду від 13.12.2013 року провадження по справі про адміністративне правопорушення про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.172-7 ч.1 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення(ас.31-34). Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області постанова Івано-Франківського міського суду від 13.12.2013 року відносно [PERSON] залишено без змін(ас.35-36). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що так як позивач працює на займаній посаді значно триваліший час, та у нього на утриманні перебуває дружина та неповнолітня дитина, а [PERSON] прийнята значно пізніше на роботу та при цьому 15.07.2014 року звільнилася, то за наявності більш тривалого стажу роботи на даному підприємстві та утриманні дружини та неповнолітньої дочки, позивач по справі [PERSON] на підставі ч.2 ст.42 КЗпП України користувався переважним правом на залишення на роботі. Даний факт не оспорюють сторони по справі, а тому у відповідності до ст.61 ч.1 ЦПК України обставини визнані сторонами та іншими особами , які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника відповідно до ст.27 Закону України «Про працю», п.2 "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 року №100, обчислюється, виходячи з виплат за останні два місяці роботи, що передували звільненню. Ураховуючи, що звільнення [PERSON] відбулося 28.04.2014 року, середня зарплата позивача повинна обчислюватись з виплат, отриманих ним за попередні два місяці, а саме за березень та лютий місяці 2014 року і при цьому становить 2006 грн. 34 коп. (ас.7). Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18.07.2014 року відмову [PERSON] від позову в частині стягнення моральної шкоди прийнято і провадження в частині стягнення моральної шкоди закрито(ас.38). Позовні вимоги позивача по справі про стягнення в його користь середньої заробітної плати за час затримки фактичного розрахунку з 29.04.2014 року по 23.05.2014 року не підлягають до задоволення, оскільки вони є безпідставними і не грунтуються на вимогах закону. Крім того, безспірних, достовірних та достатніх доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 57, 58 ЦПК України з цього приводу в судовому засіданні позивач не надав. А тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Згідно ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судові витрати по справі. На підставі ст.367 ч.1 п.4 ЦПК України рішення в частині поновлення позивача по справі [PERSON] на роботі та стягнення заробітної плати за місяць у розмірі 2006 грн..34 коп. слід допустити до негайного виконання. А тому суд, оцінюючи в сукупності здобуті докази по справі прийшов до висновку про часткове задоволення позову. На підставі ст.ст.40-43, 232, 233, 235, 236, 237КЗпП України,

Outcome: approved