Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

17 червня 2021 року [PERSON] , в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду із позовом до Лопатинської селищної ради Червоноградського району Львівської області про встановлення юридичного факту та визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування. В позовній заяві зазначає, що [INFO] померла тітка чоловіка позивача - [PERSON] . Після смерті спадкодавця, окрім іншого майна, залишилося спадкове майно, що складається із земельних ділянок на території Миколаївської сільської ради Радехівського району Львівської області. З Державного акта на право приватної власності на землю, серії ІІІ-ЛВ №011256 вбачається, що [PERSON] було передано у приватну власність земельна ділянка площею 1,9907 гектарів в межах згідно з планом для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Спадкоємець за заповітом майна померлої [PERSON] - [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, так як на момент смерті спадкодавця проживала з нею за однією адресою, розпоряджалася житловим будинком, присадибною ділянкою, однак не змогла оформити своїх спадкових прав, оскільки Державний акт на право приватної власності на землю , серії ІІІ-ЛВ №011256, видано після смерті спадкодавця, а саме [INFO] . Окрім цього, не однакове написання імені спадкодавця в різних правовстановлюючих документах позбавляє позивача можливості реалізувати свої спадкові права. Маючи намір оформити спадщину після смерті спадкодавця, позивач звернулася до приватної нотаріальної контори нотаріуса Луців І.П., однак нотаріусом було відмовлено у оформленні спадщини, у зв`язку з тим, що Державний акт на право приватної власності на землю виданий після смерті спадкодавця, неоднаковим написанням імені спадкодавця у різних правовстановлюючих документах. Відсутність правовстановлюючих документів, унеможливлює реалізацію майнових прав позивача, як спадкоємця, у позасудовому порядку, а тому позивач вимушений звернутися з позовом до суду. Просить встановити факт, що Державний акт на право приватної власності на землю, серії ІІІ-ЛВ №011256 зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 24.01.2001 року за №11924 виданий на ім`я [PERSON] і Заповіт [PERSON] від 15 грудня 1998 року посвідчений секретарем виконкому Миколаївської сільської ради Радехівського району Львівської області та зареєстрований в реєстрі за №64, належать [PERSON] . Визнати за [PERSON] право власності на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом після смерті спадкодавця - [PERSON] , що померла [INFO] , які належали [PERSON] на праві приватної власності відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, серії III-ЛВ №011256 зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 11924 від 24.01.2001 року, а саме: земельну ділянку загальною площею 1,7711 гектарів (ріллі); земельну ділянку загальною площею 0,2196 гектарів (кормові угіддя). Просить судові витрати віднести на сторону позивача (а.с.4-9,26). У підготовче судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду заяву, в якій позов підтримує, просить розгляд справи здійснювати без участі представника (а.с.27). Представник відповідача Лопатинської селищної ради Червоноградського району Львівської області скерував суду заяву, в якій позовні вимоги визнав повністю, просив розгляд справи проводити без участі представника (а.с.28). Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, чим і скористалися сторони. У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим 25 вересня 2000 року Миколаївською сільською радою Радехівського району Львівської області (а.с.13). Згідно довідки №341 від 08.04.2019 року виданої Миколаївською сільською радою Радехівського району Львівської області, [PERSON] , яка померла [INFO] , до дня смерті проживала без реєстрації в будинку за [ADDRESS] . Разом з нею на день її смерті в житловому будинку були зареєстровані і проживали: племінник - [PERSON] , який помер [INFO] , дружина племінника - [PERSON] . Заповіт від імені померлого посвідчувався виконкомом Миколаївської сільської ради за №64 від 15.12.1998 року, який не змінювався і не скасовувався (а.с.14). Із Заповіту [PERSON] від 15.12.1998 року посвідченого Панасюк М.М. - секретарем виконкому Миколаївської сільської ради народних депутатів Радехівського району Львівської області і зареєстрованого в реєстрі за №64, вбачається, що [PERSON] , що мешкає в селі Стирківці Радехівського району Львівської області на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все її майно, де б не знаходилось і з чого б не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати і на що за законом матиме право заповіла [PERSON] (а.с.15). Після смерті [PERSON] , залишилося спадкове майно, що складається із земельних ділянок на території Миколаївської сільської ради Радехівського району Львівської області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю, серії ІІІ-ЛВ №011256, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 24 січня 2001 року за №11924, згідно якого [PERSON] було передано у приватну власність земельна ділянка площею 1,9907 гектарів в межах згідно з планом для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.16). З архівної довідки №М-171 від 22.10.2019 року, вбачається, що [PERSON] , народжена [INFO] . Батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с.18). Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00024449947 від 05.11.2019 року, [PERSON] і [PERSON] , 25.09.1945 року уклали шлюб. Після шлюбу дружина присвоїла собі прізвище " [PERSON] " (а.с.19). Згідно експертного висновку № 056/1243-т від 10 липня 2020 року виданого Українським бюро лінгвістичних експертиз НАН України, з урахуванням зазначеного особові імена [PERSON] (свідоцтво про смерть, запис [PERSON] ; архівна довідка з Центрального державного історичного архіву України, м. Львів щодо запису в метричній книзі про народження, запис [PERSON] та [PERSON] (Державний акт на право приватної власності на землю, заповіт, записи [PERSON] ; витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, запис відомості про дружину [PERSON] ) попри розбіжності в орфографічній фіксації в документах, наданих для експертизи, а також в інших документах зазначеної особи є ідентичними. Розбіжності виникли внаслідок змішування та фіксації в офіційних документах варіантів особового імені [PERSON] і зумовлені поліваріативністю особових імен спільного етимологічного походження (а.с.20). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Перешкодою в реалізації позивача її законних прав та інтересів, є те, що вона позбавлена у позасудовому порядку оформити спадщину, після смерті [PERSON] . Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення.

Outcome: approved