Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м.Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у розмірі 3590,20 доларів США, який складається із: суми основного боргу у розмірі 2400 доларів США, процентів, згідно ст. 1048 ЦК України 1003,20 доларів США та 3% річних, згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 187 доларів США, вказуючи, що 27.03.2017 ним було надано відповідачу по справі у позику грошові кошти у розмірі 65\~088,00 грн, що еквівалентно 2400 доларів США, з умовою повернення їх через два місяці після отримання, тобто 27.05.2017. На підтвердження укладення договору та отримання коштів відповідач надав власноруч написану розписку. При вчинені позивачем дій з метою добровільного виконання зобов`язання, шляхом направлення на адресу відповідача вимоги про погашення заборгованості, відповідач ухилився від добровільного повернення боргу. У зв`язку із захистом своїх майнових прав, [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 20.01.2020 провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання по справі. 19.03.2020 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі, позов підтримує повністю та просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі, заяв та клопотань до суду не надавав, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Вказані обставини слід враховувати судам при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача та не подання відзиву відповідачем, суд ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, який не з`явився, у порядку заочного розгляду справи за наявними в справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.03.2017 між позивачем, [PERSON] , та відповідачем по справі, [PERSON] , було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] позичив у [PERSON] 2400 доларів США, що еквівалентно 65\~088,00, які зобов`язався повернути не пізніше, ніж через два місяця, тобто до 27.05.2017, що підтверджується оригіналом розписки в матеріалах справи. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконав, на досудову письмову вимогу позивача про повернення боргу не відреагував. ( а.с.7) Відповідно до статті 202 ЦК України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За нормами ч. 1 ст.\~626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.\~\~\~\~ За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно з ч. 1 ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Стаття 1047\~ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Слід також зазначити, що відповідно до усталеної судової практики судів вищих інстанцій, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (ухвала ВССУ від 25.01.2017 у справі № 569/11141/15-ц).\~\~\~ Отже, за своєю суттю, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Виходячи зі встановлених обставин та наявних у справі доказів, суд вважає, що розписка від 27.03.2017, власноручно написана та підписана відповідачем по справі [PERSON] , як борговий документ свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також підтверджує факт укладення договору, і засвідчує отримання ним від [PERSON] грошової суми та наявність боргу. Наявність у позивача оригіналу вказаного боргового документа є належним та допустимим доказом як факту отримання [PERSON] від [PERSON] позики та його волевиявлення у строк протягом двох місяців з моменту отримання такої позики повернути борг, так і невиконання відповідачем даного боргового зобов`язання у повному обсязі. З детального аналізу змісту боргової розписки від 27.03.2017 вбачається, що при її складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме зазначено дату її складання, прізвища, ім`я і по-батькові сторін, їхні паспортні дані та дані, що посвідчують особу, розмір і валюту позики, еквівалент позики, підпис відповідача [PERSON] про отримання вказаних коштів від [PERSON] із зобов`язанням їх повернути в обумовлений в розписці строк. Слід також зазначити, що відповідно до ст. 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Вказане узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. На час розгляду справи відповідачем до суду не надано доказів часткового або повного виконання зобов`язання з повернення коштів [PERSON] за розпискою від 27.03.2017. Отже, враховуючи вищезазначені обставини та норми діючого законодавства, а також те, що сторони в договорі позики передбачили еквівалент суми позики в іноземній валюті, що не заборонено чинним законодавством, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь суми позики у розмірі 2400 доларів США є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, згідно з приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Крім того, відповідно до ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, 3 проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних. Як вбачається з розписки від 27.03.2017, сторони не обумовили розмір процентів. Окрім цього, слід зазначити, що відповідно до судової практики, передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних, за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18. Позивач просить стягнути проценти, відповідно до ст. 1048 ЦК України у розмірі 1003,20 доларів США, а також 3% річних, згідно ст. 625 ЦК України, у розмірі 187,00 доларів США. У зв`язку з вищевикладеним, оскільки відповідачем не повернута вчасно сума основної заборгованості, яку сторони визначили в еквіваленті в іноземній валюті, суд прийшов до висновку, що з відповідача мають бути стягнуті проценти за користування кредитом за ст. 1048 ЦК України та 3 % річних за ст. 625 ЦК України саме в доларах США. Наданий позивачем розрахунок процентів, а також 3% річних не викликає в суду сумніву та приймається судом. За викладених обставин, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] 3 % річних, сума яких складає 187,00 доларів США, а також процентів у розмірі 1003,20 долларів США. Отже, на підставі викладеного та згідно норм діючого законодавства, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь суми боргу у розмірі 3590,20 доларів США, який складається із: суми основного боргу 2400 доларів США, процентів, згідно ст. 1048 ЦК України 1003,20 доларів США та 3% річних, згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 187 доларів США підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п.1 ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 866,15 грн. на відшкодування понесених позивачем судових витрат при зверненні з позовом до суду.

Outcome: approved