Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

28 липня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» звернулося до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом, який було збільшено 14.12.2015 року, до [PERSON], Приватного підприємства «Ювелірна фірма «ЛАГНО» про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» зазначає, що 11.07.2013 року банк та [PERSON] уклали кредитний договір № MKLVF1.139425.004, згідно з яким банк надав [PERSON] кредит у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 2300000,00 гривень на споживчі потреби, строком до 10.01.2015 року зі сплатою 20,0% річних, а відповідач зобовязувалася щомісячно надавати кошти банку для погашення заборгованості у розмірі, встановленому графіком погашення. Додатковою угодою від 19.02.2014 року до кредитного договору термін кредиту було збільшено до 10.07.2016 року та змінено кредитну ставку на 22,50%. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, між банком та Приватним підприємством «Ювелірна фірма «Лагно» було укладено договір поруки № РХ029031.139780.00 від 11.07.2013 року, згідно з яким ПП «ЮФ «Лагно» поручилося перед банком за виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором. Однак зобовязання за кредитним договором по своєчасному та повному погашенню кредиту [PERSON] не виконує, в звязку з чим утворилася заборгованість станом на 10.12.2015 року у загальному розмірі 3441456,24 гривень,, яку банк просить стягнути з солідарно з [PERSON] та ПП «ЮФ «Лагно» (т. 1 а.с. 1-4, 217). 07.10.2015 року представником відповідача [PERSON] було предявлено зустрічний позов до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» про розірвання кредитного договору № MKLVF1.139425.004 від 11.07.2013 року та додаткових угод до нього від 08.01.2014 року та від 19.02.2014 року. Свої вимоги за зустрічним позовом відповідач [PERSON] обґрунтовує тим, що до травня 2015 року він виконував умови кредитного договору та з травня 2014 року у [PERSON] та ПП «ЮФ «Лагно» почалися фінансові труднощі викликані виниклою суворою політичною ситуацією. Через проведення антитерористичної операції на шляхах та в районах населених пунктів Донецької та Луганської області були зведені блокпости, включаючи і місто Рубіжне, які контролювалися збройними угрупованнями, фактично проведенням військових дій, оглядом і незаконним вилученням вантажів і автомобілів, що призвело до збою у виробництві та взаємовідносинах з контрагентами, неможливістю отримання продукції, зупиненню банками фінансових операцій, заподіянню значних збитків підприємству третіми особами, що перешкоджало відповідачам здійснювати господарську діяльність і виконувати належним чином свої зобовязання за договором, також на сьогодні населені пункти Донецької та Луганської областей не знаходяться під ефективним контролем органів державної влади. Всі зазначені обставини є обставинами непереборної сили, які обєктивно несприятливо позначилися на неможливості належним чином виконати [PERSON] зобовязання. Також у ПП «ЮФ «Лагно» виникли фінансові труднощі, робітники звільнилися, фактично повно зупинилася господарська діяльність, відбулося знищення та пошкодження майна та виробництва підприємства. Банком заявлені вимоги про стягнення усієї суми кредиту, однак строк кредитного договору 10.07.2016 року, на який розраховував відповідач, ще не сплинув, користуючись правом вимагати повернути всю суму кредиту банк фактично замінює строк дії кредитного договору, але це є суттєвою зміною прав та обовязків сторін за договором, що втрачається сенс договору. При достроковому стягненні всієї суми кредиту та процентів судовим рішенням договір є фактично вичерпаним, кредитні відносини припиняються та у боржника виникає нове зобовязання з виконання судового рішення, в звязку з чим з посиланням на ст.ст. 652-653 ЦК України відповідач [PERSON] просить розірвати кредитний договір та додаткові угоди до нього (т. 1 а.с. 107-112). В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача [PERSON] підтримував позов банку, просив його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечував. 09.11.2015 року до суду представником банку були надіслані письмові заперечення на зустрічний позов, згідно яких настання обставин непереборної сили, що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобовязань є лише сертифікат Торгово-промислової палати України у відповідності до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Відповідачем не надано відповідного сертифікату, а отже відсутні підстави для звільнення його від відповідальності та тим самим відсутні підстави для розірвання кредитного договору. Відповідач [PERSON] з 01.06.2014 року оплат на погашення заборгованості по кредитному договору не здійснив, тому банк вимагає дострокового повернення кредиту, при цьому наміру щодо врегулювання спору або належного виконання зобовязань за кредитним договором збоку відповідача не виявлено (т. 1 а.с. 144-146). В судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідач [PERSON] заперечував проти позову банку та просив розірвати кредитний договір, надав пояснення, що оформив кредит та одразу придбав в цьому ж банку за кредитні кошти золото, гроші особисто він у банка не отримував. З придбаного у банку золота на підприємстві відповідача було виготовлено продукцію, яка була реалізована клієнтам підприємства з відстроченням платежу. Кредит сплачували вчасно та сплатили близько мільйона гривень, однак місто захопили ополченці, підприємство пограбували. Неодноразово підприємство звязувалося з питання погашення кредиту з представником банку на імя [PERSON], яка підписала кредитний договір та ця особа сказала, що сплачувати кредит не потрібно, так як підприємство може втратити гроші, пізніше ця особа повідомила про два рахунки в банку, на які потрібно погасити борг повністю, але щоб ніхто про це не дізнався, відповідач [PERSON] відмовився це робити та запропонував внести зміни до кредитного договору. Пізніше відповідач [PERSON] їздив до Києва та зустрічався з ліквідаторами банку, які пообіцяли йому зробити реструктуризації кредиту та підписати про це відповідний договір, однак замість договору про реструктуризацію кредиту відповідачу надійшла судова повістка, що його образило та принизило. Відповідач [PERSON] визнає борг частково, але не визнає штрафи, пеню та інші відсотки банку, оскільки звернення до суду банку не є партнерськими відносинами, не можна так вчиняти з людьми. В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник відповідачів [PERSON] зустрічний позов [PERSON] підтримував, проти задоволення первісного позову заперечував частково. В судовому засіданні надав пояснення, що позовні вимоги визнаються в частині тіла кредиту у сумі 1641310,06 гривень, заперечує в частині пені, оскільки пеня нарахована згідно з п. 6.3. кредитного договору на відсотки та це є неможливим та забороненим Податковим кодексом, бо відсотки не є коштами, що видали позичальнику, а є прибутком банку, пеню на відсотки не нараховують, тому п. 6.3 кредитного договору є нікчемним. Також, представник відповідачів пояснив, що в зустрічному позові відповідач [PERSON] просить розірвати кредитний договір, оскільки зявилися підстави для цього, під час проведення АТО підприємство було розграбоване, зникло дорогоцінне обладнання, транспортні засоби, в даному випадку банк намагається стягнути всю суму заборгованості, що призведе до фінансової смерті підприємства та не розірвання кредитного договору призведе до того, що відсотки за кредитом можна стягувати без кінця. Крім того, представник відповідачів зазначив, що порука ПП «ЮФ «Лагно» припинилася, оскільки сплинув шестимісячний строк, встановлений ЦК України. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, вважає, що первісний позов\~підлягає задоволенню, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що 11.07.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку» та [PERSON], як позичальником, було укладено кредитний договір № MKLVF1.139425.004 (а.с. 56-60). Відповідно до п. 1 кредитного договору банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредитні кошти у вигляді поновлюваної кредитної лінії в розмірі 2300000,00 гривень, з терміном користування до 10 січня 2015 року, процентна ставка за користування кредитом становить 20% річних. Позичальник сплачує банку одноразово комісію за надання фінансового інструменту в розмірі 1,0% від суми кредитування. Кредит надається позичальнику на наступні цілі: споживчі потреби. Згідно п. 2 кредитного договору, в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки, а також інших витрат виступає договір поруки та договір застави обладнання. Згідно п. 2 кредитного договору позичальник користується кредитними коштами за графіком зменшення ліміту кредитної лінії, який міститься у п. 2.5 кредитного договору та в якому зазначені дати початку та закінчення строку ліміту, розмір діючого ліміту кредитної лінії на певні дати. Згідно п.п. 3.1.11 кредитного договору при виникненні події порушення позичальником зобовязань, передбачених умовами цього договору, банк на власний розсуд має право, зокрема, змінити умови кредитного договору зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісій та відсотків за його користування, виконання інших зобовязань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому згідно ст.ст. 212, 611, 625 ЦК України щодо зобовязань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобовязується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, комісію та відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобовязання за цим договором. Згідно п.п. 4.2 кредитного договору позичальник зобовязаний у випадку загрози зриву строків повернення кредиту, процентів та/або комісій за його використання, інформувати банк в письмовій формі не пізніше ніж за сім календарних днів до дати погашення кредиту, процентів та/або комісій. Згідно п. 6.3 кредитного договору за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк має право нараховувати позичальнику пеню у розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. 08.01.2014 року між банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, згідно умов якої внесено зміни до розділу 2 «Порядок надання і повернення кредиту та сплати процентів» кредитного договору та викладено п. 2.5 в новій редакції, в якому міститься таблиця графіку зменшення ліміту кредитної лінії, із визначенням дат початку та закінчення строків дії ліміту, розмір діючого ліміту на певну дату (т. 1 а.с. 53-54). 19.02.2014 року між банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору, згідно умов якої внесено зміни до кредитного договору, згідно яких збільшено термін користування кредитом до 10.07.2016 року; збільшено відсоткову ставку за користування кредитом до 22,50% річних; внесено зміни до розділу 2 «Порядок надання і повернення кредиту та сплати процентів» кредитного договору та викладено п. 2.5 в новій редакції, в якому міститься таблиця графіку зменшення ліміту кредитної лінії, із визначенням дат початку та закінчення строків дії ліміту, розмір діючого ліміту на певну дату (т. 1 а.с. 51-52). 11.07.2013 року між банком, як заставодержателем, та Приватним підприємством «Ювелірна фірма «Лагно» було укладено договір застави обладнання, згідно з яким виконання зобовязань [PERSON] перед ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», що випливають з кредитного договору № MKLVF1.139425.004 від 11.07.2013 року, забезпечується заставою обладнання (т. 1 а.с. 35-44). 11.07.2013 року між банком, [PERSON] та ПП «ЮФ «Лагно», як поручителем, було укладено договір поруки № PX029031.139780.001, за умовами якого поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобовязань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюються кредитним договором № MKLVF1.139425.004 від 11.07.2013 року та будь-якими додатковими угодами до нього (в т.ч. збільшуючими основне зобовязання). Поручитель має право самостійно виконувати зобовязання за кредитним договором. За невиконання зобовязань за кредитним договором позичальник та поручитель відповідають як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і позичальник (т. 1 а.с. 48). Згідно договору поруки, у випадку невиконання позичальником будь-якого зобовязання, передбаченого кредитним договором, банк направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного зобовязання, а поручитель зобовязаний виконати зобовязання, зазначені в письмовій вимозі банка, протягом 5 календарних днів з моменту отримання вимоги. В договорі поруки, сторони визначили, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну виконання основного зобовязання. В звязку з укладанням зазначених вище додаткових угод до кредитного договору, 08.01.2014 року та 19.02.2014 року між банком, [PERSON] та ПП «ЮФ «Лагно» було укладено додаткові угоди до договору поруки № 1 та № 2, за якими сторони внесли відповідні зміни про збільшення строку повернення кредиту до 10.07.2016 року та збільшення процентів за користування кредитом (т. 1 а.с. 46, 47). Факт надання кредиту банком [PERSON] підтверджується заявою на видачу готівки № 223887 від 17.07.2013 року, заявою [PERSON] про видачу йому кредиту, розпорядженням банку про проведення видачі кредиту через касу банку, а також виписками ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» по особовому рахунку [PERSON] за період з 17.07.2013 року по 10.12.2015 року (т. 2 а.с. 3, 5, 6, 25-250, т. 3 а.с. 1-141, окремо т. 2 а.с. 147). Суд враховує доводи представника відповідачів щодо відсутності підписів [PERSON] та працівника банку на заяві про видачу готівки (т. 2 а.с. 3), однак зазначає таке. На заяві про видачу готівки № 223887 від 17.07.2013 року наявна відмітка представника банку, що ця заява роздрукована за допомогою програмного комплексу SRBank4, тобто це електронний документ з банківської програми (т. 2 а.с. 3). Разом з цим, факт отримання кредиту не заперечувався відповідачем [PERSON] та представником відповідачів в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] заперечував лише стосовно отримання ним на руки кредиту готівкою в розмірі 2300000,00 гривень в касі банку, але він зазначив, що одночасно за ці кошти він придбав у цьому ж банку золото, тому на руки гроші не отримав. Згідно виписки по особовому рахунку відповідача [PERSON], останній здійснював за період з серпня 2013 року по травень 2014 року регулярне погашення кредиту. Також відповідачем [PERSON] та його представником в судовому засіданні було надані копії платіжних документів про погашення кредиту щомісячно з серпня 2013 року по червень 2014 року, а також дві квитанції про погашення кредиту у серпні 2015 року та вересні 2015 року по 1000,00 гривень (т. 3 а.с. 196-217). На думку суду, вищезазначені документи та дії [PERSON] по погашенню кредиту, в своїй сукупності підтверджують факт видачі кредиту позичальнику, тому відсутність на заяві, яка роздрукована за допомогою програмного комплексу банку, підпису позичальника та представника банку жодним чином не спростовує самого факту отримання кредиту. У відповідності до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться, і одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Під виконанням зобов'язання розуміються вчинення кредитором і боржником дій зі здійснення прав та виконання обов'язків, що випливають із зобов'язання. Належне виконання зобов'язання передбачає виконання зобов'язання в належний строк. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) - зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно зі ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Належне виконання сторонами прийнятого на себе зобов'язання, передбачено як умовами кредитного договору, так і нормами чинного законодавства України. Згідно розрахунку, з урахуванням збільшення позовних вимог, станом на 10.12.2015 року заборгованість [PERSON] перед банком становить 3441456,24 гривні, яка складається з: -1659410,10 гривень заборгованість за кредитом; -783931,87 гривень заборгованість за відсотками; -998114,27 гривень пеня, нарахована згідно п. 6.3 кредитного договору, за порушення строків сплати процентів за користування кредитом за період з 06.06.2014 року по 09.12.2015 року. Як вже зазначалося вище, з серпня 2013 року по червень 2014 року відповідач [PERSON] здійснював щомісячні платежі по погашенню кредиту, а також 28.08.2015 року та 29.09.2015 року два рази сплатив по 1000,00 гривень (т. 3 а.с. 217). В судовому засіданні відповідач [PERSON] та представник відповідачів визнавали позовні вимоги в частині залишку несплаченого тіла кредиту в сумі 1641310,06 гривень, за позицією представника позивача заборгованість по кредиту становить 1659410,10 гривень (т. 1 а.с. 218-224, т. 3 а.с. 194-195). Вивчивши розрахунки розміру заборгованості представника позивача, відповідача [PERSON], в їх сукупності з умовами кредитного договору та наданими виписками банку по особовому рахунку й копіями квитанцій, суд вважає, що відповідачем [PERSON] допущена помилка в його розрахунках суми сплаченого тіла кредиту, а саме: помилково зазначено погашення кредиту у серпні 2013 року у сумі 19167,68 гривень та у вересні 2013 року у сумі 88,02 гривень (т. 3 а.с. 194). Відтак з виписок по рахунку та копій квитанцій вбачається, що згідно квитанції № k19/6/436 від 06.08.2014 року відповідачем [PERSON] було сплачено 19167,00 гривень, з яких 19166,67 гривень були зараховані банком на погашення нарахованих відсотків, залишок 0,33 гривні зарахований банком на погашення основного боргу за договором, а не на погашення кредиту як про те помилково зазначено відповідачем [PERSON]; у вересні 88,90 гривень були зараховані банком на погашення основної суми заборгованості, а за розрахунками відповідача [PERSON] основний борг був сплачений у розмірі 88,02 гривні (т. 2 а.с. 10, 16, т. 3 а.с. 196). Вказані арифметичні помилки у розрахунку відповідача призвели до неправильного рахування ним суми боргу по кредиту. Перевіривши розрахунки сторін та документи які їх підтверджують, врахувавши часткове визнання позову відповідачем та представником відповідачів, суд дійшов висновку, що заборгованість відповідача [PERSON] перед банком станом на 10.12.2015 року в частині непогашеного кредиту становить 1659410,10 гривень та є підстави для дострокового стягнення цієї заборгованості з відповідача [PERSON] на користь банку, вимоги банку в цій частині є обґрунтованими, підтвердженими доказами, які надані сторонами та містяться у справі, тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь банку відсотків за користування кредитом в розмірі 783931,87 гривень також підлягають задоволенню судом, в звязку з таким. Як вбачається з розрахунку позовних вимог банку, відповідачу [PERSON] нарахована строкова заборгованість за відсотками у сумі 3123,18 гривень та прострочена заборгованість за відсотками у сумі 780808,69 гривень станом на 10.12.2015 року, що сумарно складає 783931,87 гривень, цей розрахунок перевірений судом та є правильним. В розрахунку відповідача [PERSON] містяться помилки, які зазначені вище, зокрема сума у 19166,67 гривень як погашення відсотків відображена у погашенні кредиту. В кредитному договорі сторони погодили черговість погашення заборгованості п. 2.9 кредитного договору, за яким в першу чергу погашаються витрати банку (судовй збір, юридична допомога та ін.), в другу чергу погашається прострочена заборгованість за процентами, однак у цьому пункті договору передбачено право банку змінювати порядок погашення заборгованості на власний розсуд без укладення додаткової угоди (т. 1 а.с. 57). Сплачені відповідачем [PERSON] 28.08.2015 року та 29.09.2015 року по 1000,00 гривень, банк зарахував як часткове погашення прострочених відсотків у серпні та вересні 2015 року, що відповідає умовам кредитного договору (т. 2 а.с. 129, 131). Отже, суд дійшов висновку, що оскільки відповідач [PERSON] порушив зобовязання за кредитним договором щодо своєчасного та повного погашення кредиту та сплати відсотків, що призвело до виникнення заборгованості, позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитом у сумі 783931,87 гривень станом на 10.12.2015 року підлягають задоволенню. В частині стягнення з відповідача [PERSON] пені у сумі 998114,27 гривень за період з 06.06.2014 року по 09.12.2015 року на підставі п. 6.3 кредитного договору, суд дійшов такого. Відповідно п. 6.3. кредитного договору за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк має право нараховувати позичальнику пеню у розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів в судовому засіданні заперечували проти стягнення пені, посилаючись на те, що пеня не нараховується на відсотки, оскільки відсотки не є сумою боргу за кредитним договором, а є прибутком банку та Податковий кодекс України забороняє це робити, тому п. 6.3 кредитного договору є нікчемним. Відповідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (зокрема, сплатити гроші) або утриматися певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Отже, зобовязання за своїм значенням поділяються на: основні зобовязання які можуть існувати самостійно, та додаткові (акцесорні) зобовязання які забезпечують належне виконання основних зобовязань і виникають та існують виключно за умови існування основного зобовязання. Відповідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, основним зобовязанням позичальника [PERSON] за кредитним договором є погашення кредитних коштів та сплата процентів за користування ними, додатковим зобовязанням є сплата неустойки (штрафа, пені), тому доводи представника позивача, відповідача [PERSON] та представника відповідачів в частині, що проценти за користування кредитом не є основною сумою заборгованості, судом відхиляються. Суд не приймає до уваги також доводи представника відповідачів стосовно заборони нарахування пені на відсотки нормами Податкового кодексу України, оскільки правовідносини щодо виконання зобовязань за кредитним договором між позичальником та банком не регулюються Податковим кодексом України, а регулюються Цивільним кодексом України. Також, суд не приймає доводи представника відповідачів про неправильність розрахунку пені, проведеного позивачем, та на наявність арифметичних помилок в цьому розрахунку. Перевіряючи правильність розрахунку пені, судом не встановлено арифметичних помилок у розрахунку, суд вважає, що цей розрахунок проведено вірно. Зокрема, з розрахунку чітко вбачається, що пеня було порахована у розмірі 0,5% за кожний день на суму прострочених відсотків, що відповідає умовам кредитного договору п. 6.3. За п. 2.4 кредитного договору період сплати відсотків встановлено з 01 по 05 число кожного поточного місяця за попередній місяць (т. 1 а.с. 56), тобто у випадку несплати відсотків у встановлений строк, датою початку прострочення буде 06 число поточного місяця. Як вбачається з розрахунку пені, наприклад, розрахунок суми пені за період з 06.06.2014 року по 09.06.2014 року проведений банком так: сума прострочених відсотків 32284,87 гривень станом на перший день прострочення, тобто на 06.06.2014 року, множиться на розмір пені 0,5% та на кількість днів прострочення 4 дні (32284,87 х 0,5% х 4 = 645,69 гривень); усі подальші розрахунки суми пені проведені банком аналогічним чином, будь-яких розбіжностей чи помилок в розрахунку пені судом не встановлено. В судовому засіданні представники сторін посилалися на Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким встановлено заборону нарахування пені та/або штрафу на основну суму заборгованості із зобовязаннями за кредитними договорами з 14.04.2014 року. Представник позивача в судовому засіданні, зазначав, що заборону встановлено на нарахування неустойки на основну суму заборгованості, якою є так зване «тіло кредиту», проценти за користування кредитом не входять в поняття «основне зобовязання», а є платою за користування кредитними коштами, тому немає підстав для застосування ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» в частині пені, нарахованої банком за несвоєчасну сплату відповідачем [PERSON] процентів за користування кредитом. Суд не погоджується з даним твердженням представника позивача з наведених вище підстав щодо основного та додаткового зобовязання. Відповідно ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року, зокрема, громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня\~\~2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Указом Президента України № 405/2014 від 14.04.2014 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». Отже, антитерористична операція на території Луганської області була запроваджена з 14.04.2014 року. Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористичная операція, в якому міститься місто Рубіжне, місто Кремінна Луганської області. Відповідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Відповідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Як вбачається зі справи, відповідач [PERSON] з 1995 року має зареєстроване місце проживання у [INFO], що було підтверджено відповідачем [PERSON] в судовому засіданні. Також, відповідач [PERSON] зазначив, що тимчасово знаходиться у місті Кремінна Луганської області, однак доказів на підтвердження зареєстрованого місця перебування чи тимчасового проживання у місті Кремінній суду не надав, додатково зазначив, що не перебуває на обліку в органах праці та соціального захисту населення міста Кремінна як особа, яка переміщена з тимчасово окупованої території Автономної [PERSON] Крим (т. 4 а.с. 31, 32 журнал судового засідання). За таких обставин, суд вважає, що немає підстав застосовувати ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», якою встановлено заборону нарахування пені за кредитним договором, оскільки відповідач [PERSON] не є особою, яка зареєстрована та постійно проживає або переселилися у період з 14 квітня\~\~2014 року з населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, оскільки до справи не надано довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] Разом з тим суд зазначає, що Верховною Радою України було прийнято низку спеціальних законів, якими регулюється статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, до якої відноситься [PERSON] Крим. Однак, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим тимчасово окупованій території України» та Законом України «Про створення вільної економічної зони "Крим" та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» не встановлено заборони нарахування пені за кредитним договором за споживчими кредитами. Також, суд не приймає доводи представника відповідачів про нікчемність п. 6.3 кредитного договору. Відповідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Представником відповідачів не зазначено закону, в якому встановлена недійсність частини кредитного договору про право сторони договору нараховувати пеню за неналежне виконання умов кредитного договору. Посилання представника відповідачів на Податковий кодекс України не приймаються судом, оскільки, як було зазначено вище, цей кодекс не регулює правовідносини сторін банку та позичальника (громадянина) за кредитним договором, за умовами якого позичальнику надано споживчий кредит. Відповідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню інших прав у випадках, встановлених цим Кодексом. В ході розгляду справи судом, відповідачем [PERSON], представником відповідачів не було подано до суду заяв про застосування позовної давності, зменшення пені, тому у суду, відсутні підстави для застосування ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України. За таких обставин, суд вважає, що в частині стягнення з відповідача [PERSON] пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом за період з 06.06.2014 року по 09.12.2015 року в загальній сумі 998114,27 гривень позовні вимоги банку підлягають до задоволення. Щодо вимог про солідарне стягнення заборгованості з поручителя ПП «ЮФ «Лагно», суд дійшов такого. Відповідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Відповідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно ч. 2 ст. 1054, ч. 2 ст. 1050 ЦК України\~у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов'язання до настання строку виконання, визначеного договором. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», відповідно до частини четвертої ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Як вже зазначалося вище, згідно з п.п. 3.1.11 кредитного договору, у випадку невиконання умов кредитного договору позичальником банк має право вимагати у нього дострокового повернення кредиту та сплати відсотків, направивши позичальнику письмове повідомлення. 14.05.2015 року банк направив відповідачам [PERSON] та ПП «ЮФ «Лагно» вимоги про погашення заборгованості до 12.06.2015 року, яку ПП «ЮФ «Лагно» отримало 19.05.2015 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням. Стосовно отримання вимоги відповідачем [PERSON], вбачається, що ця вимога була направлена за адресою до міста Кремінна Луганської області та на рекомендованому повідомленні наявний підпис, але не зазначено прізвище особи, яка отримала цю вимогу (т. 1 а.с. 32-34). Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. В звязку з невиконанням зобовязань [PERSON] за кредитним договором, банк звернувся 24.07.2015 року, згідно штампу на поштовому конверті, з цим позовом до суду, який можна одночасно вважати предявленням вимоги до позичальника та поручителя про погашення боргу. Таким чином, банком було виконано умови кредитного договору щодо повідомлення позичальника та поручителя про дострокове виконання зобов'язань за кредитними договором. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання в повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявив вимоги до поручителя. 14.05.2015 року банком поручителю ПП «ЮФ «Лагно» було направлено вимогу № 1356 про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором протягом 30 календарних днів з дати одержання вимоги, яку підприємство отримало 19.05.2015 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення, на якому міститься підпис особи на прізвище «Бурлуцька», в судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначив, що особа на прізвище «Бурлуцька» є бухгалтером на підприємстві (т. 1 а.с. 32, 34, т. 4 а.с. 32 журнал судового засідання). Разом з цим, в договорі поруки визначено, що порука припиняється після закінчення пяти років з дня настання терміну виконання основного зобовязання (т. 1 а.с. 48). Таким чином, пред'явивши вимогу\~\~про дострокове\~\~виконання\~\~зобов'язання за кредитним договором, позивач змінив строк виконання основного зобовязання, в звязку з чим днем настання строку виконання основного зобовязання є18.06.2015 року (30 днів з моменту отримання, яким є 19.05.2015 року), та саме з наступного дня після цієї дати починається відлік строку для предявлення кредитором вимоги до поручителя, який відповідно до кредитного договору становить 5 років. Отже, строк для предявлення кредитором вимоги до поручителя розпочався з 20.05.2015 року, тому строком припинення поруки відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України є 20.05.2020 року. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-3цс13 від 13.12.2013 року, яка відповідно ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Зі справи вбачається, що позивач звернувся до суду з цим позовом 24.07.2015 року, який надійшов до суду 28.07.2015 року, тобто в строк, визначений у договорі поруки. З урахуванням наведеного вище, суд погоджується з доводами представника позивача, що порука ПП «ЮФ «Лагно» за договором поруки № РХ029031.139780.001 від 11.07.2013 року не є припиненою та відхиляє доводи представника відповідачів про припинення поруки. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення солідарно з ПП «ЮФ «Лагно» на користь банку заборгованості за кредитним договором № MKLVF1.139425.004 від 11.07.2013 року підлягають задоволенню. В частині позовних вимог про стягнення пені солідарно з ПП «ЮФ «Лагно» як поручителя, суд також дійшов висновку про задоволення вимог в цій частині та зазначає таке. Місце знаходження ПП «ЮФ «Лагно» є Луганська область, місто Рубіжне, вулиця Миру, будинок 37. Відповідно ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено мораторій на нарахування пені на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14.04.2014 року юридичним особам, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Отже, за цим Законом встановлено мораторій нарахування пені на суму заборгованості за кредитними договорами та договорами позики. Однак, солідарне зобовязання про стягнення заборгованості за кредитним договором, в т.ч. пені, у ПП «ЮФ «Лагно» витікає з договору поруки, а не з кредитного договору, та вищезазначеним Законом не встановлено мораторію на нарахування пені за зобовязаннями з договору поруки. Відповідно ст. 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. За договором поруки від 11.07.2013 року порукою ПП «ЮФ «Лагно» забезпечується виконання зобовязання [PERSON] за кредитним договором в повному обсязі. Таким чином, для застосування ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» до вимог про стягнення з поручителя ПП «ЮФ «Лагно» пені за невиконання зобовязань за кредитним договором позичальником немає правових підстав, а тому позовні вимоги в частині стягнення солідарно з поручителя пені у розмірі 998114,27 гривень підлягають до задоволення. Щодо зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» про розірвання кредитного договору та додаткових угод до нього, суд дійшов висновку, що зустрічний позов не підлягає задоволенню в звязку з таким. В зустрічному позові представник відповідача [PERSON] як на підставу вимог посилався на ст.ст. 263, 607, 617, 652, 653 ЦК України, судовому засіданні представник відповідачів посилався ще й на ст. 651 ЦК України. В обґрунтування своїх вимог за зустрічним позовом, представник відповідача [PERSON] послався на те, що невідворотні та надзвичайні події, які сталися в Луганській області, в звязку з антитерористичною операцією, все це є непереборною силою та її великі негативні невідворотні наслідки не залежать ані від волі людини, ані від волі окремих держав та не могли бути ніким передбачені. При укладені кредитного договору відповідач [PERSON] виходив з того, що зазначених обставин у 21-му сторіччі не виникне, грошова одиниця гривня буде стабільною, доходи, вартість валюти, її стабільність дозволять здійснювати оплати за кредитним договором, проте сталося стрімке зростання курсу долара США, зменшилися доходи відповідача [PERSON], на сьогоднішній день відповідач [PERSON] знаходиться в скрутному фінансовому становищі (т. 1 а.с. 107-112). Як вже зазначалося вище, 11.07.2013 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір, з урахуванням додаткових угод від 08.01.2014 року та від 19.02.2014 року, за яким [PERSON] було надано кредит на суму 2300000,00 гривень, терміном погашення заборгованості 10.07.2016 року та сплатою 22,50% річних за його користування. Кредитний договір забезпечений, зокрема, порукою ПП «ЮФ «Лагно». Звернувшись до суду з зустрічним позовом та обґрунтовуючи свої вимоги про розірвання кредитного договору та додаткових угод до нього, відповідач [PERSON] та його представник в зустрічному позові та в судовому засіданні, посилаються на те, що на теперішній час відбулася істотна зміна обставин, а саме: антитерористична операція на території Луганської та Донецької областей, зростання курсу долара США, що призвело до зменшення доходів відповідача [PERSON], зменшення прибутку ПП «ЮФ «Лагно» від підприємницької діяльності. Відповідно ст.ст. 10, 60 ЦК України на відповідача [PERSON] покладається обовязок довести ті обставини, на які він та його представник посилаються як на підставу своїх вимог за зустрічним позовом. Відповідно ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір можу бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобовязання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б цей договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1)в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2)зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3)виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4)із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Таким чином, для розірвання договору у разі істотної зміни обставин необхідно наявність всіх перелічених у статті 652 ЦК України умов одночасно. Представником відповідачів в судовому засіданні були надані до справи копії двох листів, за підписом генерального директора ПП «ЮФ «Лагно» про неможливість здійснення оплати за кредитним договором та проханням надати кредитні канікули та переглянути кредитний договір без застосування штрафних санкцій, також надана копія листа відповідача [PERSON] про перегляд кредитного договору (т. 3 а.с. 191-193). Оцінюючи зазначені копії листів, суд вважає, що ці копії не можна вважати доказами звернення до банку і здійснення спроб врегулювання спору щодо розірвання кредитного договору в звязку з істотною зміною обставин. Відтак, суд відхиляє копії листів за підписом генерального директора ПП «ЮФ «Лагно», оскільки за умовами кредитного договору від 11.07.2013 року позичальником (однією з сторін договору) є громадянин [PERSON], ПП «ЮФ «Лагно» не є стороною кредитного договору, тому будь-які пропозиції стосовно умов кредитного договору від особи, яка не є стороною такого договору, не можуть вважатися спробою врегулювання спору стосовно розірвання такого кредитного договору (т. 3 а.с. 191, 192). Також, суд відхиляє копію листа [PERSON] про перегляд кредитного договору, оскільки на даній копії відсутній підпис позичальника та дата його відправлення банку, посилання представника відповідачів про направлення цього листа на електрону пошту банку також не заслуговують на увагу, оскільки доказів цього до справи не надано. Отже, суд вважає, що відповідачем [PERSON] та його представником не доведено суду, що відповідач [PERSON], як сторона кредитного договору, звертався до банку і здійснював спроби врегулювати спір щодо розірвання кредитного договору, ним не доведено наявності всіх чотирьох умов, необхідних для розірвання кредитного договору, у звязку з істотною зміною обставин, якими він, як сторона кредитного договору, керувався при його укладенні. Укладаючи кредитний договір про надання кредиту у гривні, сторони приймали на себе певні ризики, в тому числі й на випадок знецінення гривні, зменшення доходів відповідача [PERSON], тому відповідачем [PERSON] не доведено, що сторони при укладенні кредитного договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане. Суд відхиляє зауваження представника відповідачів стосовно того, що представник банку вказав на доведення випадку порушення сталося внаслідок випадку (т. 4 а.с. 21-22 журнал судового засідання). Відповідно ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обовязків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, подібних для виконання зобовязання, відсутність у боржника необхідних коштів. Таким чином, скрутний фінансовий стан ПП «ЮФ «Лагно», власником якого є відповідач [PERSON], зменшення доходів відповідача [PERSON] не є випадком, в розумінні ст. 617 ЦК України навіть за умови його визнання представником банку. При цьому в даній статті йде мова про звільнення від відповідальності за порушення зобовязання, а не про звільнення від виконання самого зобовязання позичальника за кредитним договором. Судом встановлено, що ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» виконав свої зобовязання за кредитним договором, а саме надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 2300000,00 гривень. Будь-яким чином банк не порушував умовив кредитного договору, а тому обґрунтованими є посилання представника позивача на те, що відсутні підстави для розірвання кредитного договору. У кредитному договорі та додаткових угодах до нього не містяться випадки та підстави для його розірвання. За таких обставин, відсутні підстави для задоволення зустрічного позову про розірвання кредитного договору, тому суд відмовляє в його задоволенні повністю. Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» підлягає задоволенню та стягує солідарно з [PERSON] та з ПП «ЮФ «ЛАГНО» на користь банку заборгованість за кредитним договором № MKLVF1.139425.004 від 11.07.2013 року станом на 10.12.2015 року в сумі 3441456,24 гривень, яка складається з: 1659410,10 гривень заборгованість за кредитом, 783931,87 гривень заборгованість за відсотками, 998114,27 гривень пеня за період з 06.06.2014 року по 09.12.2015 року. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» відмовити за безпідставністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає стягнути з відповідачів на користь держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у сумі 3654,00 гривні: по 1827,00 гривень з кожного відповідача.

Outcome: approved