Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду 22 січня 2019 року з позовом до [PERSON] , третя особа Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав. Л.с.2-7. Свої вимоги позивач мотивує тим, що після припинення шлюбних відносин між подружжям в січні 2017 року, відповідач [PERSON] не цікавився життям їх шістьма малолітніми дітьми, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , не виявляв бажання приймати участь у їх вихованні, турботі, матеріально також не допомагав . У відповідності до наданих до заяви документів та характеристик , відповідач [PERSON] жодного разу не відвідував спільних дітей в дитячому садку, не приходив до додому. Всі питання щодо виховання їх спільних дітей вирішуються самостійно матір,ю [PERSON] . Діти знаходиться на повному утриманні [PERSON] . Жодних спроб приймати участь в житті дітей відповідач не робив та не намагався. 20 грудня 2017 року рішенням Суворовського районного суду міста Одеси шлюб між сторонами розірвано. 17 листопада 2017 року Суворовським районним судом м. Одеси постановлено судовий наказ в справі № 523/15854/17, за яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [INFO] , щомісячно, у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, - на кожну дитину до досягнення дитиною повноліття. 23 січня 2020 року постановою Одеського апеляційного суду збільшено розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] за судовим наказом Суворовського районного суду м. Одеси від 17.11.2017р. (справа №523/15854/17) на користь [PERSON] на утримання шістьох дітей сторін. У відповідності до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 01 червня 2020 року зазначено, що заборгованість боржника [PERSON] станом на 01.06.2020 року становить 114 909 гр. 40 коп. Відповідно до Акту обстеження від 15.01.2019 року, Довідка (виписка з домової книги про склад сім`ї і прописки) №03 від 14.01.2019 року, Акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 09.02.2018 року,відповідач [PERSON] зареєстрований але не проживає за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 06 лютого 2019 року було відкрито загальне провадження по справі з викликом сторін по справі та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. (а.с. 58). Ухвалою суду від 12 березня 2020 р. підготовче засідання закрито та призначено судовий розгляд по суті позову. (а.с. 197). Відповідач до суду не з`явився, про розгляд справи сповіщався належним чином, згідно правил ЦПК України, за всіма відомими адресами, що вказані позивачем у справі. Але поштові повідомлення повернуті поштою без вручення відповідачу. За згодою сторони позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними та достатніми для розгляду справи у відсутність відповідача. Окрім того, відповідач про розгляд справи неодноразово повідомлявся на офіційному веб-сайті суду. Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. 10.03.2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з заявою про розгляд справи в заочному порядку. Від позивача, представника Служби у справах дітей Одеської міської ради 12.03.2020 року, представника відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради 31.07.2019 року, надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, закриття підготовчого засідання та переходу до розгляду по суті позовних вимог, які підтримують в повному обсязі. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення за письмовою згодою представника позивача. (а.с. 180,181). З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимогв повному обсязі, виходячи з наступного. Згідно із ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Конвенцією ООН про права дитини встановлено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Сімейний кодекс України детально регулює питання застосування такого засобу захисту дитини, її прав та інтересів від посягань з боку її власних батьків, як позбавлення батьківських прав. Згідно із ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З огляду на зміст норми закону (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України) позбавлення батьківських прав може застосовуватися лише тоді, коли батьки не просто не виконують свої обов`язки по вихованню дитини, а й ухиляються від їх виконання, тобто за умови доведення винної поведінки того з батьків, який свідомо нехтує здійсненням своїх обов`язків, передбачених ст.150 СК України. Відповідно до п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення дітей до батьків. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав щодо дитини, яка не досягла 18 років і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення від виконання обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток, як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних, інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм маралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як вбачається із висновку органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 липня 2019 року 01-05-3/220 вх. про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , захищаючи права та інтереси дітей, орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , відносно його малолітніх дітей. (а.с. 98-100). Враховуючи вказане вище, суд вважає, що позивач довів ухилення відповідачем виконання свого батьківського обов`язку по відношенню до його шістьох малолітніх дітей. Крім того, суд при ухваленні рішення враховує практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини (постанова КЦС ВС у справі № 343/1500/15-ц від 30 травня 2018 року): Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Таким чином, у судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] не піклується про фізичний та духовний розвиток своїх малолітніх дітей, не забезпечує їх необхідним навчанням, медичним доглядом, що в сукупності суд розцінює як ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, що підтверджується доказами по справі про небажання відповідача виконувати батьківські обов`язки, піклуватись про дітей та займатись їх вихованням.

Outcome: approved