Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася до суду з означеним позовом, покликаючись на те, що 18.04.2008 року за договором купівлі продажу [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок № 47 по вул. Грушевського в м. Буськ Львівської області. У березні 2016 року [PERSON] вирішила продати вказаний будинок, однак у державній нотаріальній конторі дізналася про те, що існує заборона на відчуження даного об»єкту нерухомого майна. Дана заборона, запис № 4547410, накладена на підставі повідомлення б/н від 07.12.1967 р.. Оскільки не може скористатись своїм правом розпорядження належним їй майном, просить скасувати заборону відчуження даного будинку, виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна запис про таку заборону. [PERSON] як представник [PERSON] згідно довіреності від 03.03.2016 р., до початку судового засідання, подала письмову заяву з проханням справу слухати у відсутності сторони позивача, заявлений позов підтримує повністю, просить його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, подав письмову заяву з проханням справу слухати у його відсутності, заперечення проти позову, пояснень, тощо, не подав. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі сторін, суд, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів, без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами. Вивчивши матеріали справи, перевіривши інші докази, зібрані в справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. На підставі ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі продажу Серії ВКК № 804420 від 18.04.2008 року, [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами за адресою Львівська область Буський район м. Буськ вул. Грушевського, буд № 47, загальною площею 66,6 кв.м.. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] районного нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 747. Вчинення даного правочину підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів № 5810567 від 18.04.2008 р.. Згідно з ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 239 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Позивач належним чином оформила своє право власності на згаданий вище житловий будинок, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19471476 від 09.07.2008 року, виданим Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», номер запису № 322 в книзі № 3. За рішенням 17 сесії п»ятого скликання [PERSON] міської ради від 28.05.2008 р. [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,1726 га. для ведення особистого селянського господарства в м. Буськ по вул. Грушевського, 47. На підставі даного рішення міської ради, позивачу видано Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯД № 453018 від 13.08.2008 р., реєстровий № 010844900149. З витягу з рішення виконкому [PERSON] міської ради від 29.07.2008 р. № 116, вбачається, що [PERSON] надано дозвіл на будівництво житлового будинку на присадибній ділянці в м. Буськ по вул. Грушевського, 47. Як встановлено в судовому засіданні, позивач має намір відчужити належний їй житловий будинок за вище згаданою адресою, однак не може скористатися своїм правом розпорядження належним їй на праві приватної власності майном. У приватного нотаріуса отримала інформаційну довідку № 55239637 від 16.03.2016 року про те що, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об»єктів нерухомого майна міститься запис від 24.02.2007 року за № 4547410 заборона відчуження (архівний запис). Такий запис внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна [PERSON] державною нотаріальної конторою. Згідно вказаного запису заборона відчуження (архівний запис) належного [PERSON] будинку накладено на підставі повідомлення № б/н від 07.12.1967 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 р. відповідно до ЗУ "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти будь-які угоди щодо свого майна, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Накладенням арешту порушується право позивача як власника житлового будинку на здійснення права власності, передбаченого ст.41 Конституції України, ст. 319 ЦК України та вимоги ст.321 ЦК України, яка передбачає непорушність права власності. Згідно з ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 27.08.1976р. № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису»(з наступними змінами та доповненнями) за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, суд повно, всесторонньо та об'єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що позивач добросовісно набула право власності на вище згаданий будинок, тому позовні вимоги є підставними і підлягають до задоволення.

Outcome: approved