Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

26 грудня 2014 року позивачі [PERSON] та [PERSON], який діє в інтересах свого малолітнього сина - [PERSON], звернулися до суду із цією позовною заявою, в якій просять визнати за [PERSON] та [PERSON], 2005 року народження, право власності за кожним по ? частині на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані в [ADDRESS]. В обґрунтування цих вимог вказували, що вищевказане майно належало [PERSON], яка придбала його за договором купівлі-продажу від 8 травня 1999 року. Вказаний договір було зареєстровано Товарною біржею «Нерухомість-Південь» та в подальшому нотаріально не посвідчувалося. [INFO] [PERSON] померла, та після її смерті спадщину прийняла її донька [PERSON]. Інша її донька - [PERSON] від прийняття спадщини відмовилася. [INFO] в ході трагічних подій, [PERSON], її чоловік [PERSON], та їх донька [PERSON] померли. Позивачі звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але у видачі свідоцтва про право на спадщину їм було відмовлено, так як не було надано правовстановлюючого документу щодо належності спадкового майна - житлового будинку і земельної ділянки, попередньому власнику [PERSON], а отже відповідно її спадкоємцю - [PERSON], а також у зв'язку з неможливістю встановити коло спадкоємців, які мають спадкувати один за один, адже останні померли в один день. Посилаючись на те, що виникнення права на спадкування залежить також від дійсності договору купівлі-продажу щодо вищевказаного майна, укладеного між попереднім спадкодавцем [PERSON] та [PERSON], просять визнати його дійсним, адже сторони договору досягли згоди щодо усіх його істотних умов та виконали його в повному обсязі. Позивачі просять визнати їх право як спадкоємців першої черги, позивачки [PERSON] після смерті її сина [PERSON], а малолітнього [PERSON] - після смерті його матері [PERSON], посилаючись на настання спадкової трансмісії, адже померлі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON], та якій в порядку спадкування після смерті [PERSON] належало вищевказане майно. Представник [PERSON] та [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій позовні вимоги своїх довірителів підтримала та просила справу розглянути за їх відсутності, визнати дійсним договір купівлі-продажу вищевказаного майна, та визнати [PERSON] та неповнолітнім [PERSON] право власності на за кожним на ? частину вищевказаного майна. Відповідач Полігонівська сільська рада Жовтневого району Миколаївської області звернулася до суду із заявою, в якій позовні вимоги визнала та просила справу розглянути за відсутності їх представника. Третя особа - Жовтнева державна нотаріальна контора Миколаївської області звернулася до суду із заявою, в якій також просила розглянути у справі за відсутності їх представника та вирішити її на розсуд суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, причини неявки не повідомив. Дослідивши письмові докази по справі, в межах заявлених позовних вимог, суд встановив, що вищевказаний житловий будинок [ADDRESS] з приватизованою земельною ділянкою [PERSON] придбала 08 травня 1999 року у [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу, що був зареєстрований Товарною біржею «Нерухомість-Південь» за № 3091 (а.с. 29). Згідно п. 3 вказаного договору, зазначене майно належало продавцю на підставі договору купівлі-продажу житлового буднику від 19.11.1993 року, зареєстрованого в Миколаївською бюро технічної інвентаризації 19.19.1997 року за № 84, а земельна ділянка - відповідно до Державного акту від 17 березня 1998 року, що також підтверджується змістом копії вказаного державного акту, наданої суду (а.с. 30). За відомостями Полігонівської сільської ради, [PERSON] та її доньки [PERSON] і [PERSON] були зареєстровані у вказаному будинку з 2001 та 2002 року (а.с. 32). За даними технічного паспорту на житловий будинок, останній в ідеальній частці належний [PERSON] (а.с. 24-28), однак за відомостями Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації право власності щодо цього майна за [PERSON] зареєстровано не було, проте відповідно до положень ст.ст. 100, 101 ЦК України (1963 року, що діяв на час укладення вказаного договору), громадяни могли мати у власності житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу також не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією (а.с. 28). Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" від 10 грудня 1991 року угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Проте, з роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.4 постанови № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» зі змінами та доповненнями, слідує, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення вказаного спірного договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається в письмовій формі та підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою недійсність договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України в редакції 1963 року суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору вбачається, що сторони узгодили та виконали всі його суттєві умови, в тому числі й ціну, поте у зв'язку з невиконанням вимог щодо нотаріального посвідчення вказаного договору, нинішні спадкоємці позбавлені можливості оформити свої спадкові права щодо цього майна. Враховуючи викладене, а також положення ст. 30 Земельного кодексу України, діючого на час укладення спірного договору купівлі-продажу, [PERSON] набула права власності щодо житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], отже останнє відноситься до спадкової маси та є об'єктом спадкування. Відповідно до копії свідоцтва про смерть [NUMBER], [PERSON] померла [INFO], про що міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції здійснено актовий запис про смерть за № 4699 від 23.12.2011 року (а.с. 35). За даними спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], єдиним спадкоємцем майна після смерті [PERSON] є її донька [PERSON] (а.с. 100-122). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб [NUMBER] та копії свідоцтва про народження [NUMBER], [PERSON] перебувала у шлюбі із [PERSON] та вони мали доньку [PERSON], [INFO] (а.с. 33, 38, 39). Їх син [PERSON] помер [INFO] (а.с. 40). Згідно копій свідоцтв про смерть, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] померли [INFO] в ході трагічних подій (а.с. 36, 37, 45, 48-51). Після смерті останніх заведені спадкові справи. За даними спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] [PERSON] державною нотаріальною конторою Миколаївської області, із заявою про прийняття спадщини звернулася її бабуся [PERSON] Інших заяв не надійшло (а.с. 60-72). Натомість [PERSON], за даними свідоцтва про народження, має неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], отже за положеннями ст.1261, ч.4 ст. 1268 ЦК України, останній вважається таким, що спадщину прийняв та віднесений до спадкоємців першої черги. За даними спадкової справи після смерті [PERSON], із заявами про прийняття спадщини, окрім цих же осіб ніхто не звертався (а.с. 73-95). Відповідно до спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], (а.с. 123-136) із заявою про прийняття спадщини звернулася його мати - позивач [PERSON] як спадкоємець першої черги в порядку спадкової трансмісії. Так, з наведеного слідує, що [PERSON] та неповнолітній [PERSON] є спадкоємцями першої черги після смерті відповідно [PERSON] та [PERSON], які в свою чергу є спадкоємцями після смерті [PERSON], тобто в даному випадку підлягають застосуванню правила спадкової трансмісії. Так, відповідно до ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Підстави, з яких [PERSON] та [PERSON], останній в інтересах свого сина [PERSON], були змушені звернутися до суду із цим позовом підтверджуються постановами нотаріуса від 23 червня 2014 року про відмову у вчиненні нотаріальних дій - видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з ненаданням правовстановлюючих документів щодо вищевказаного спадкового майна, а також неможливістю встановлення точного кола спадкоємців, які могли б спадкувати один після одного. Враховуючи наведене, встановивши належність вищевказаного спадкового майна (житлового будинку та земельної ділянки) попередньому спадкодавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, а після неї спадкоємцю останньої - [PERSON], враховуючи положення ст. ст. 1261, 1276 ЦК України, та право [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] щодо вищевказаного майна як спадкоємців [PERSON] після смерті її сина та чоловіка померлої [PERSON] - [PERSON], а [PERSON] - після смерті своєї матері та доньки померлої [PERSON] - [PERSON], які не встигли прийняти спадщину у зв'язку зі смертю, а також приймаючи до уваги, що [PERSON] та [PERSON] позбавленні можливості нотаріального оформлення їх спадкових прав через вищевказані обставини, на підставі ст. 16 ЦК України, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог, та захисту невизнаних прав вказаних осіб в судовому порядку.

Outcome: approved