Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

[PERSON] 01.12.2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що з 21.11.1992 року перебував у шлюбі з відповідачкою, який 11.11.2014 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області було розірвано. У період спільного проживання сторони придбали трикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Зазначає, що не зважаючи на те, що шлюб із відповідачкою розірваний, на даний час вони проживають у вказаній квартирі спільно, у зв'язку із чим позивач просить суд: визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на спільне сумісне майно подружжя, а саме: на ? частину квартири [ADDRESS], визнати за [PERSON] право власності на спільне сумісне майно подружжя, а саме: на ? частину квартири [ADDRESS]. Позивач у судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, позов задовольнити (а.с.23). Відповідач у судове засідання не з'явилася, надавши до суду заяву з проханням розглядати справу у її відсутність, з позовними вимогами згодна та просить їх задовольнити.(а.с.24) У відповідності до ст.169 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність не зявившехся осіб за наявними в матеріалах справи доказами. У зв'язку із неявкою сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши надані докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.11.1992 року, який 11.11.2014 року був розірваний рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області (а.с.15,25). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 28.12.2001 року між [PERSON], діючої від себе та від імені [PERSON], і [PERSON] та [PERSON] (а.с.8-11). Відповідно до вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч.1 ст.61 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Як роз'яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Згідно зі ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Отже, вказана стаття встановлює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя щодо майна, набутого за час шлюбу. Крім того, для визнання речей, набутих під час шлюбу, об'єктами спільної сумісної власності подружжя не має значення, на ім'я кого з них оформлено це майно. Як вбачається з матеріалів справи, за час перебування подружжя у зареєстрованому шлюбі відповідачка придбала квартиру [ADDRESS] (а.с.8-11). Таким чином вищевказана квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин, існують усі правові підстави для задоволення позову [PERSON], оскільки в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є квартира [ADDRESS] Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

Outcome: approved