Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому вказує, що 16.03.2017 року між ним та [PERSON] було укладено в простій письмовій формі договір позики. На виконання даного договору він передав відповідачеві грошові кошти в сумі 15 000 гривень. Відповідач зобов`язався повернути кошти до 01.06.2017 р. зі сплатою 10% на місяць за користування коштами. У встановлений договором строк і до цього часу [PERSON] борг йому не повернув. Просить стягнути з [PERSON] на його користь 15 000,00 - основного боргу за договором позики від 16 березня 2017 року; 3222,00 грн. - інфляційних втрат; 1041,78 грн. - 3% річних; 40500,00 грн. - процентів за користування позикою, а також судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просить позов задоволити в повному обсязі з підстав, викладених у заяві. Відповідач [PERSON] тричі 07.11.2019 року, 03.12.2019 р. та 21.01.2020 року в судове засідання не з`явився, хоч про час та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку за місцем проживання. Заяви про відкладення розгляду справи, про слухання справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідно до п. 7 ч. 2 ст.128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до п. 8 ч. 4 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до розписки від 16.03.2017 року [PERSON] проживає в [ADDRESS] . Розписка про вручення судової повістки повернулась до суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання" (а.с. 33). За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення спору. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступного. Згідно розписки про отримання позики від 16.03.2017 р. [PERSON] підтвердив, що ним отримано від [PERSON] грошові кошти в розмірі 15 000 грн., які він зобов`язався повернути до 01.06.2017 року, зі сплатою відсотків 10 % за кожний повний місяць користування. Відповідно до ч.1, 2 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей ( ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи, що позивач не відноситься до суб`єктів, на яких поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (не є учасником ринку фінансових послуг) спір має вирішуватися на підставі норм ЦК України (ст.ст. 1046-1048). Вказана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 30.05.2012 року ( справа № 6-48цс12). Таким чином, суд виходить з того, що позивач на підставі договору позики від 16.03.2017 року мав право на отримання процентів у розмірі, погодженому сторонами даного договору. Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики (ВС/КЦС, справа № 390/1875/16-ц, 03.10.2018). Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, до стягнення підлягає заборгованість, яка складається: 15 000,00 грн. - сума основного боргу, 3222,00 грн. - інфляційні втрати, 1041,78 грн. - 3% річних, відсотки за користування грошовими коштами (15 000 х 10% х 2 місяці з 01.04.2017 р. до 01.06.2017 р.)+ (15 000 грн. х 10% : 31 х 17 днів за березень 2017 р.) Відповідно до ст.141 ЦПК України суд присуджує судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати [PERSON] склали 768,40 грн. - витрати на сплату судового збору (а.с. 1). 20 086,36 (розмір задоволених позовних вимог) х 100 : 59 763,78 (ціна позову) = 33,61 % (процент задоволених позовних вимог) 768,40 х 33,61 % = 258,25 грн. До стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 258,25 грн.

Outcome: approved