Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

19.03.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що з 16.02.2005 року він являється пенсіонером за вислугою років та обслуговується в Луцькому об`єднаному УПФ України у Волинській області. Його трудовий стаж в органах Прокуратури Волинської області становить 29 років. Так, в період з лютого 2015 року до лютого 2018 року з його пенсії було утримано 46452,04 грн. податку на доходи фізичних осіб та 4214,47 грн. військового збору. Однак, рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року було визнано неконституційним положення абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, відповідно до якого були здійсненими утримання з пенсії позивача. Вказав, що у даному випадку існував факт порушення майнового права на утримання пенсії в повному обсязі за період з лютого 2015 року до лютого 2018 року, а тому просить суд стягнути з відповідача на його користь шкоду, завдану йому законом, який визнаний неконституційним, що призвело до відрахування податку на доходи з пенсії та військового збору на загальну суму 50666,51 грн., а також понесені судові витрати по сплаті судового збору. 09.04.2019 року від Управління ДКСУ у м. Луцьку Волинської області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого сторона відповідача просить відмовити у задоволенні заявлених [PERSON] позовних вимог у повному обсязі. На обґрунтування своїх заперечень зазначило, що посилання позивача на положення ст. 1175 ЦК України є недоречними, оскільки дана норма законодавства застосовується лише у випадку визнання незаконним і скасування нормативно-правового акту органу державної влади, а тому її застосування не можливе у випадку визнання окремих положень законодавства неконституційними, у зв`язку з чим останні втрачають чинність. Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року було визначено, що положення абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України визнається неконституційним з дня ухвалення цього ж рішення, а тому позивач вправі вимагати повернення відрахованого податку на доходи з пенсії та військового збору з відповідної дати внесення змін до норм Податкового кодексу України (а.с. 18-22). 10.04.2019 року від Луцького об`єднаного УПФ України у Волинській області надійшли пояснення щодо позову [PERSON] про відшкодування шкоди. Із вказаних пояснень вбачається, що Луцьке об`єднане УПФ України у Волинській області заявлені позовні вимоги не визнає у повному обсязі. Пояснення третьої особи обґрунтовані тим, що положення абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України, відповідно до якого були здійсненими утримання з пенсії позивача, були визнані неконституційними саме з 27.02.2018 року, тобто з дати винесення відповідного рішення Конституційним Судом України. Тому, саме з дня прийняття вказаного рішення утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору з пенсії було припинено (а.с. 29-31). В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у його позовній заяві, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на обґрунтування викладені у відзиві на позовну заяву. До початку розгляду справи по суті від представника Луцького об`єднаного УПФ України у Волинській області надійшла заява з проханням розглядати справу без його участі. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За положенням ч. 2 ст. 5 ЦПК України, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити в своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 152 Конституції України визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Фізичним або юридичним особам гарантоване право на відшкодування державою у встановленому законом порядку матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Згідно ст. 22 ЦК України гарантовано право особі на відшкодування збитків завданих у результаті порушення її цивільного права. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). З вищевказаної норми чинного законодавства слідує, що поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. Збитки позивача полягають не в його реальних втратах, яких він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права, про що зазначив Верховний Суд України у постанові № 6-237цс16 від 18 травня 2016 року. Згідно ч. 3 ст. 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень. З системного аналізу ст. ст. 22, 1166, 1173, 1175 ЦК України, слідує, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Судом достовірно встановлено, що у даному випадку одержувачем відрахувань податку на доходи та військового збору з пенсії позивачем була Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби у м. Луцьку Волинської області. Таким чином, за умовами даного делікту, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди органом державної влади, суду необхідно з`ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме встановити факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності, шкідливого результату такої поведінки (шкоди), причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою. Згідно з ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Вищезазначена норма є спеціальною по відношенню до положення ст. 1173 ЦК України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме: завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування. Під невідповідністю нормативно-правового акту актам вищої юридичної сили слід розуміти суперечність між нормами оскаржуваного нормативно-правового акту та нормами встановленими актами вищої юридичної сили. Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року № 1166-VII (далі - Закон № 1166) п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України доповнено новим п.п. 164.2.19, яким передбачено включення до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Після запровадження у законодавстві України з 01.07.2014 року оподаткування пенсій упродовж двох років Верховна Рада України тричі вносила зміни. Встановлення Верховною Радою України у законодавстві України оподаткування пенсій та зміни суми, з якої починається таке оподаткування, суперечить таким елементам конституційного принципу верховенства права, як правова визначеність, правова передбачуваність, правомірні очікування та справедливість, тому положення абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України не відповідає ч. 1 ст. 8 Конституції України. Так, згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Конституційний Суд України констатував, що правове регулювання у сфері оподаткування пенсій певних категорій осіб спотворює сутність обов`язку держави щодо гарантування права застрахованих осіб на пенсію, оскільки не узгоджується з принципом рівності, а також з обумовленою ним вимогою збалансування прав та обов`язків. Застосований законодавцем підхід до визначення категорій (груп) пенсіонерів, пенсії яких підлягають оподаткуванню, свідчить про порушення такого принципу. Реалізація положення абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України створює умови, за яких громадянин, розмір пенсії якого перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), повинен сплачувати податок, а громадянин, розмір пенсії якого є нижчим, звільнений від такого оподаткування. Тобто платники, які сплачували більші соціальні внески протягом трудової діяльності, відповідно до оспорюваного положення Кодексу повинні додатково сплачувати податок у розмірі, встановленому п. 167.4 ст. 167 Податкового кодексу України. Вищевикладені обставини, дають підстави для висновку, що оподаткування пенсій, починаючи від певної суми (більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у розрахунку на місяць), є порушенням конституційного принципу рівності за ознакою майнового стану. Крім того, у Європейській соціальній хартії 1996 року (переглянутій), яка була ратифікована Україною, передбачено, що держави-сторони зобов`язані вживати заходів для забезпечення рівності між власними громадянами у сфері реалізації прав на соціальний захист, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень (стаття 12). Тобто, утверджуючи та забезпечуючи права осіб на соціальний захист, держава повинна в процесі виконання своїх соціальних обов`язків вживати заходів для забезпечення рівності між пенсіонерами. Як вбачається з посвідчення серії [NUMBER] , [PERSON] з 16.02.2005 року перебуває на пенсії за вислугу років довічно. Внаслідок прийняття Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII (далі - Закон № 1166) п. 164.2 ст. 164 Податкового Кодексу України доповнено новим п.п. 164.2.19, відбулось фактичне звуження змісту та обсягу прав позивача на майно, зокрема, пенсійні виплати, на які він міг очікувати відповідно до норм законодавства чинного на момент виникнення відповідних прав. Після запровадження у законодавстві України в липні 2014 року оподаткування пенсій упродовж двох років Верховна Рада України тричі вносила зміни. Вищезазначені положення визнані неконституційними. Дійсно, норми абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2. ст. 164 Податкового Кодексу України втратили чинність з 27 лютого 2018 року, з моменту прийняття Рішення Конституційного Суду України. Суд підтвердив неконституційність норми Податкового кодексу, що існувала з 2014 року, тобто мав місце факт триваючого порушення прав позивача, що припинено після [INFO] , зупинено здійснення відрахувань з пенсійних виплат. Діями відповідача, третьої особи було порушено конкретно право позивача на майно, яке розглядається як автономне поняття в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та полягає в правомірному очікуванні, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, в приватних власних інтересах, встановлених національним законодавством. Мається на увазі, що набувши право на пенсію, позивач мав право очікувати отримання пенсійних виплат у розмірі визначеному законодавством на дату виникнення такого права. Зміни в законодавстві нівелюють право позивача на майно, можливість правомірного очікування доходу. Внаслідок здійснених відрахувань з лютого 2015 року по лютий 2018 року позивачу завдано шкоду, що оцінюється в грошовому виразі, виходячи із сукупної суми відрахувань в розмірі 50666,51 грн. (46452,04 грн. податку на доходи фізичних осіб та 4214,47 грн. військового збору). Дана обставина підтверджується інформаційним листом Луцького об`єднаного УПФ України Волинської області № 3200/02-15 від 20.03.2018 року. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про підставність заявленого [PERSON] позову та необхідність його задоволення. На підставі ст.ст. 16, 22, 1166, 1173, 1175 ЦК України,

Outcome: approved