Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-05 00:00:00

18.07.2019 р. позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, відповідно до якого прохала суд визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що вона мешкає та є власником домоволодіння за адресою [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності. За вказаною адресою значиться зареєстрованим її брат [PERSON] , який понад 8 років фактично не проживає у вказаному будинку, комунальні послуги не сплачує. Фактичне місце проживання відповідача позивачу не відоме, що робить неможливим врегулювати спір у позасудовому порядку. Наявна реєстрація відповідача чинить перешкоди позивачу, як власнику житла, на вільне користування своєю приватною власністю, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 23.07.2019 року відкрито загальне позовне провадження з викликом всіх учасників справи. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 27.08.2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання 06.09.2019 року не з`явилась. Представник позивача, [PERSON] , 06.09.2019 року надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, прохала суд позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомляв; відзив на позов, а також будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду від останнього не надходило. За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення у справі, про що постановлено ухвалу. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази в їх сукупності, судом встановлено наступне. Позивач [PERSON] , згідно з Довідкою з Єдиного державного демографічного реєстру, проживає та зареєстрована за адресою [ADDRESS]. Будинок за адресою [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної спільної часткової власності. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВМО № 222243 від 28.09.2009 р., виданого державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори Шкляр Ю.В., та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24312973, [PERSON] належить 1/3 частка будинку за адресою [ADDRESS] . Свідоцтво про право на спадщину іншої частини спадкового майна видане [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу № 220734 від 26.12.2011 р., посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Кас`яненко Л.В., [PERSON] , [INFO] , продав належну йому 1/3 частину будинку за адресою [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] Право власності [PERSON] на вказану частину домоволодіння було зареєстроване за останньою ПП «ПЮТІ «Інвентаризатор», що підтверджується Витягом з про державну реєстрацію прав № 33818589 від 12.04.2012 р. Право власності на жилий будинок зареєстровано за позивачем комунальним підприємством «Реєстратор» Полтавської обласної ради на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 38038615 від 09.11.2017 року, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав № 103229752 від 09.11.2017 року. Згідно з відомостями домової книги на домоволодіння за адресою [ADDRESS] у вказаному будинку значиться зареєстрованим з 21.08.2000 р. [PERSON] , [INFO] . Згідно з відповіддю Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради від 06.08.19 року, наданою на запит суду, підтверджено реєстрацію [PERSON] , [INFO] , за адресою домоволодіння позивача. Позивач вказувала, що [PERSON] , [INFO] , є її братом. Письмових доказів на підтвердження родинних відносин не надано. Позивач зазначала, що фактично відповідач [PERSON] не проживає за місцем реєстрації понад 8 років, виїхав з місця реєстрації після укладення між ними договору купівлі-продажу від 26.12.2011 року частини домоволодіння за адресою [ADDRESS] , належної [PERSON] . Факт не проживання [PERSON] з 2011 року понад 7 років за адресою [ADDRESS] підтверджений письмовими поясненнями сусідів: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO] , надала пояснення під час допиту її у судовому засіданні 27.08.19 року в якості свідка, та підтвердила, що [PERSON] з 2011 року понад 7 років і по теперішній час не проживає та не з`являвся за адресою [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що відповідач покинувши місце своєї реєстрації, та не вжив дій по зняттю з реєстрації свого місця проживання. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16.11.2016 року, виходячи з порівняльного аналізу ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї. Відповідно до ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Реєстрація відповідача у домоволодінні позивача порушує її права як власника житла на вільне користування своєю приватною власністю. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Верховний Суд України у своїй постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11 зазначив, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом одну з таким вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частиною 3 ст. 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання, згідно статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначається житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Виходячи зі змісту ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання є фіксація дійсної адреси місця проживання особи та наслідком наявності у особи правових підстав користування відповідним житлом. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З викладеного вбачається, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Враховуючи вище викладене суд дійшов висновку, що права позивача як власника вказаного нерухомого майна є порушеними, а тому підлягають захисту. В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений останньою при зверненні до суду у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved