Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Тростянецький спиртовий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсаційних виплат, мотивуючи свої вимоги тим, що він 13.10.2015 року був прийнятий на посаду штукатура ІІІ розряду ДП «Тростянецький спиртовий завод». 13.11.2015 року переведений на посаду підсобного робітника. 24.11.2015 року звільнений за угодою сторін, на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. 18.12.2015 року позивача було прийнято на посаду підсобного робітника в сировинний відділ, а 13.06.2016 року його було звільнено із займаної посади за угодою сторін, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці. Проте, всупереч вимогам законодавства, за період роботи [PERSON], відповідач не виплачував позивачу заробітну плату та не провів з ним остаточний розрахунок в день звільнення. Відповідно до довідки про доходи від 11 серпня 2017 року № 187, виданої ДП «Тростянецький спиртзавод», за час роботи позивачу нарахована заробітна плата в сумі 6047,33 грн., з якої утримано 524,68 грн. податків. Таким чином, сума заборгованої заробітної плати становить 5522,65 грн. Дану суму заборгованості [PERSON] просив стягнути з ДП «Тростянецький спиртовий завод». Окрім того, у зв'язку з тим, що позивачу не було проведено розрахунку, згідно вимог ст. 116 КЗпПУ,\~\~просив суд стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 9396, 26 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку підтримав, за обставин, викладених в позові, просив суд їх задовольнити, від позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі відмовився. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнав, в задоволенні позову [PERSON] просив відмовити. Окрім того, 23.02.2018 року на адресу суду відповідачем було подано заперечення, мотивоване тим, що ДП «Тростянецький спиртовий завод» позов визнає частково, а саме в частині заборгованості із заробітної плати в розмірі 5522,65 грн. Станом на 15.05.2017 року відповідач перерахував визнану суму заборгованості на адресу позивача поштовим переказом. Стосовно позовної вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку зазначив, що позивачем не вірно проведений розрахунок суми компенсації та не доведено вину відповідача як того вимагає норма статті 117 КЗпП України. В обґрунтування відсутності вини ДП «Тростянецький спиртзавод» зазначив, що ухвалою Господарського суду Вінницької області від 21.03.2008 року в справі №10/47-08 розпочато справу про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, розпочата судова процедура щодо розпорядженням майном. У звязку з значною кількістю виконавчих проваджень щодо відповідача головним державним виконавцем Репенко О.С. винесено постанову про арешт коштів боржника від 15.08.2016р., вказані заходи унеможливили виконання всіх зобовязань ДП «Тростянецький спиртзавод». Виконання зобовязань відповідача щодо погашення заборгованості із заробітної плати стало можливим лише після розпорядження Арбітражного керуючого від 09.03.2017р. №02-01/254 «Про вжиття заходів з метою погашення заборгованості із заробітної плати», так станом на 01.09.2017 року відповідачем погашена значна сума заборгованості із заробітної плати в сумі 164093грн. 12коп. в тому числі і позивачу. Беручи до уваги те, що особи, які беруть участь у справі, використали надане їм ч.3 ст.211 ЦПК України, право заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, відтак суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні за відсутності таких осіб, не здійснюючи фіксування процесу технічними засобами, що узгоджується з приписами ст.247 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, суд прийшов до висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 8 [PERSON] України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. Відповідно до ст. 43 [PERSON] України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки серії БТ-ІІ №6435896, позивач [PERSON] 13.10.2015 року прийнятий на посаду штукатура ІІІ розряду ДП «Тростянецький спиртовий завод», згідно наказу №134-к від 12.10.2015 року. 12.11.2015 року його було звільнено з даної посади у звязку із закінченням строку дії строкового трудового договору, згідно п.2 с. 36 КЗпП України (а.с.4). 13.11.2015 року [PERSON] прийнято в ДП «Тростянецький спиртовий завод» на посаду підсобного робітника, згідно наказу №187-к від 12.11.2015 року та 24.11.2015 року звільнено за угодою сторін, що підтверджується записом під номером 26 трудової книжки позивача. 18.12.2015 року [PERSON] прийнято на посаду підсобного робітника в сировинний відділ, а 13.06.2016 року звільнено з даної посади за угодою сторін, п.1 ст. 36 КЗпП України та на підставі наказу №2016-06-13-1-к від 13.06.2016 року (а.с.30). На час звільнення позивача з роботи мала місце заборгованість по заробітній платі у розмірі 6047,33 грн., у тому числі компенсація за невикористану відпустку 251,67 грн., що підтверджується довідкою №187 від 11.08.2017 року (а.с.8). Суд прийшов до висновку, що правовідносини, що виникли між сторонами, є трудовими, тому регулюються КЗпП України, а саме главою VІІ в частині, що регулює оплату праці при звільненні працівника та відповідальності підприємства за затримку розрахунку при звільненні. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.\~\~\~\~ Трудовий договір може бути припинений за угодою сторін (п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України). Відповідно до\~ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст. 116 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 1\~ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення міститься і в\~ст. 115 КЗпП України. Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 7\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до\~ст. 97 КЗпП\~форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з'ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами. Відповідно ст.ст.\~94,\~97 КЗпП України, ст.ст.\~15,\~21 Закону України «Про оплату праці»\~власник або уповноважений ним орган зобовязаний в першочерговому порядку виплачувати працівникові заробітну плату за виконану ним роботу у разі звільнення. Відповідно до\~ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. В порушення зазначених вище норм, відповідачем при звільненні позивача не було проведено розрахунок за період його роботи з листопада 2015 року по червень 2016 року. Судом встановлено що борг по заробітній платі позивачу [PERSON] погашено лише 21.11.2017 року, що підтверджується списком № 19 та фіскальним чеком УДППЗ від 21.11.2017 року, грошовий переказ ним був отриманий 24.11.2017 року (а.с.24). Тому, згідно з ч. 1\~ст. 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року N 6-159цс13, яка відповідно до ст.\~360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для усіх судів України, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Судом також встановлено, що Ухвалою господарського суду Вінницької області від 21.03.2008 року прийнято до розгляду заяву ДП «Тростянецький спиртовий завод»\~\~про порушення провадження у справі про банкрутство і введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Згідно ухвали Господарського суду Вінницької області від 27.09.2017 року, справа №10/47-08 за заявою боржника - Державного підприємства "Тростянецький спиртовий завод" про банкрутство перебуває на стадії процедури розпорядження майном боржника. Статтею 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що протягом дії мараторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобовязань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій. Окрім того, дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоровю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобовязують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення. Тобто зі змісту цієї норми вбачається, що на відносини, які випливають із трудових, окремих сімейних та абсолютних правовідносин, мораторій не поширюється, тому належні суми, які законом гарантуються позивачу, підлягають виплаті. З роз'яснень, викладених в пункті 20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року\~слідує, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року. Позивачем був наданий до суду власний розрахунок середньоденної заробітної плати за останні два календарних місяці роботи, що передували дню звільнення. В п.3\~постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 р. зазначено, що відповідно до положень статей\~10\~і\~11 ЦПК\~суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Судом встановлено, що [PERSON] працював в ДП «Тростянецький спиртовий завод» з 13.10.2015 року по 12.11.2015 року, з 13.11.2015 року по 24.11.2015 року та з 18.12.2015 року по 13.06.2016 року. Згідно довідки про доходи (а.с.8) та згідно даних індивідуальної відомості про застраховану особу, форма ОК-5 (а.с.9,10), ДП «Тростянецький спиртовий завод» (код 05459157) позивачу за період квітень - травень 2016 року (попередні два місяці перед звільненням) нараховано заробітну плату у розмірі 1200,80 грн. Період з якого необхідно обчислювати розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд вважає з 14.06.2016 року (наступний день після звільнення) по 21.11.2017 року (фактичний день розрахунку по заборгованості із заробітної плати). Однак, згідно розрахунку наданого [PERSON], середній заробіток за весь час затримки розрахунку ним прораховано по 08.09.2017 року (день звернення до суду), тому суд не вправі вийти за межі позовних вимог і вважає за доцільне саме за цей період визначити кількість робочих днів затримки розрахунку. Так, при розрахунку середнього заробітку суд виходить з розміру середньоденної заробітної плати за останні два місяці роботи, що передували дню звільнення, тобто за квітень та травень 2016 року. Кількість фактично відпрацьованих днів робочих днів за ці два останніх місяців роботи становить 40 днів, а отже середньоденна заробітна плата позивача за вищевказаний період становить 1200,80 (заробітна плата) / 40 = 30,02 грн. Кількість робочих календарних днів за період з 13.06.2016 року по 08.09.2017 року становить 313 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку позивачу становить 30,02 грн. * 313 робочі дні = 9396 грн. 26 коп. та підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] Отже, судом встановлено, що в порушення вимог ст.ст.116, 117 КЗпП України з вини відповідача не були виплачені належні позивачу суми. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 95 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Суд приходить до висновку, що між сторонами виник спір із приводу порушення підприємством законодавства про оплату праці з підстав, передбачених ст. ст. 116, 117 КЗпП України, а дія мораторію не поширюється на вимоги кредиторів про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також посилання представника відповідача, що позивачем не доведено вини ДП «Тростянецький спиртовий завод» у виникненні заборгованості, та посилання на важке фінансове становище підприємства, внаслідок порушення справи про банкрутсво не заслуговують на увагу, оскільки відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів\~\~та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. В рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції ( 994-535 ). Європейський Суд з прав людини також звертає увагу на те, що відсутність достатніх коштів у\~\~підприємства-боржника\~\~не\~\~може\~\~бути\~\~виправданням тривалого невиконання судових рішень. Тобто має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що в судовому засіданні було встановлено, що при звільненні позивача відповідачем не було проведено повного розрахунку, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в сумі 9396,26 грн. підлягають до задоволення. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 6\~постанови № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивач у даній категорії справи був звільнений від сплати судового збору, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 640,00 грн.\~\~

Outcome: approved