Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб, зареєстрований 05 жовтня 2013 року Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 787. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що з березня 2015 року шлюбно-сімейні відносини та ведення спільного господарства між сторонами припинилось, відповідач почав проживати окремо. Тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 08 листопада 2019 року прийнято заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог з приводу визначення місця проживання малолітньої дитини у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та залучено до участі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради. Позивач у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить суд позов задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа не направила свого представника для участі у судовому засіданні, через канцелярію суду надані пояснення, відповідно до яких Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради проти задоволення позовних вимог не заперечує та просить суд провести розгляд справи за відсутності представника. Зі згоди позивача, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. 05 жовтня 2013 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, зареєстрований Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 787 та видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а. с. 6). Від даного шлюбу позивач та відповідач мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження видане Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, серія [NUMBER] (а. с. 7). Судом було встановлено, що подружжя шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть. Дитина мешкає разом з матір" ю , батько не приймає участь в утриманні та вихованні сина. Підставою для задоволенні позовних вимог позивачем зазначено припинення шлюбних відносин з відповідачем, відсутність взаєморозумінна та взаємоповаги, відсутність з боку відповідача піклування щодо дитини. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Сімейним кодексом України. Згідно зі ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За приписами ч. 2 ст. 1 СК України побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України кореспондується зі ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. За ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки, при дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу, встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде протирічити їх інтересам та інтересам дитини, суд доходить висновку що позовні вимоги щодо розірвання шлюбу є обгрунтованими. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Отже, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу передбачених ст. 110 Сімейного кодексу України та небажання сторін відновити сімейні відносини, суд вважає за необхідне позов в частині розірвання шлюбу задовольнити. Частиною 2 ст. 51 Конституції України визначений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За приписами ч. ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст.121 Сімейного кодексу України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, що встановлено ч. ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України Статтею 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Як закріплено ст. 161 Сімейного кодексу України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 судам роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до висновку Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради № 972 від 19.12.2019 року малолітній [PERSON] , [INFO] , мешкає разом з матір?ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де створені умови для проживання та розвитку дитини. [PERSON] матеріально забезпечена, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває. Враховуючи вік дитини, надані документи та рекомендації, в інтересах дитини Департамент вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір?ю [PERSON] (а. с. 65). Згідно з актом обстеження умов проживання, затвердженого начальником служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Тататрською І . І. [PERSON] , [INFO] , мешкає разом з матір?ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де створені умови для проживання та розвитку дитини(а. с. 67). Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави(ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно зі змістом ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, надані позивачем докази свідчать про те, що [PERSON] піклується про дитину, стан її здоров`я, фізичний та духовний розвиток, забезпечує харчуванням, одягом, тощо. Ураховуючи викладене, суд доходить висновку, що позивачем доведено ті обставини, що відповідач не піклується про розвиток дитини, не сприяє позивачу у забезпеченні дитині необхідного медичного догляду та лікування, не спілкується з дитиною. Доказів на спростування доводів позивача матеріали справи не містять. За встановлених обставин суд доходить висновку що позовні вимоги в частині визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю є обгрунтованим, а відтак, підлягають задоволенню. Отже, місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , треба визначити з матер"ю, [PERSON] , за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування. Питання про розподіл судових витрати позивачем не ставилося. На підставі викладеного,

Outcome: approved