Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

23 січня 2020 року позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в 2014 року її дочка [PERSON] та її чоловік [PERSON] фактично припинили проживати в належній позивачці квартирі за адресою: [ADDRESS] . До цього часу відповідачі в квартирі не з`являлись. Внаслідок реєстрації відповідачів вона переплачує за комунальні послуги та не може оформити житлову субсидію, це і стало підставою для звернення до суду. У судове засідання позивач не з`явилась, в позовній заяві просила справу розглядати без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с. 2). Під час розгляду справи судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачів про місце, день та час розгляду справи. Про час розгляду справи відповідачі повідомлялись шляхом направлення повісток на зареєстровану адресу, які повернулись не врученими з зазначенням причини "адресат відсутній за вказаною адресою", та розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України. Таким чином, враховуючи вжиття судом всіх передбачених законом заходів для сповіщення відповідачів, на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України, суд вважає їх належним чином повідомленими про розгляд справи. У визначений судом строк відповідачі відзив на позовну заяву не направили, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. З урахуванням положень ст. ст. 223, 280\~ЦПК України та думки представника позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до \~ \~ \~ \~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 06 листопада 2019 року № 415/6741/19 за [PERSON] , [INFO] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] , разом з господарськими будівлями та спорудами та на земельну ділянку площею 0,0645 гектарів розміщену в [ADDRESS] (а.с. 12). З копії домової книги зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] вбачається, що відповідачі зареєстровані за вказаною адресою (а.с.7-9). З довідок підписаних Головою вуличного комітету Холодовою Н.І. та адміністратором Центру надання адміністративних послуг у м. Лисичанську вбачається, що [PERSON] донька, [INFO] , та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , однак фактично з 06 грудня 2005 року та 03 квітня 2014 року відповідно і по теперішній час за вказаною адресою не проживають (а.с. 10-11). Статтею 41\~Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 04 листопада 1950 року, підписаної від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України\~№ 475/97-ВР\~від 17\~липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства») Відповідно до п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Частиною першої статті 15\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ст.\~317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Положення ст. 321 ЦК України встановлюють непорушність права власності та закліплюють, що ніхто не може бути протиправно обмежений у цьому праві. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають у вказаній квартирі грудня 2005 року та квітня 2014 року, також що реєстрація відповідачів у квартири позивача обмежує її у праві вільного користування та розпорядження власністю, тому суд вбачає підстави для визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням. За таких обставин позов підлягає задоволенню. На підставі ст.ст. 319, 321, 386, 391, 405 ЦК України та ст. ст.\~10-13,\~81,\~141,\~258-259,\~263-265,\~280-282 ЦПК України, суд

Outcome: approved