Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

27.08.2018 року позивач звернулася до суду з даним позовом. На його обґрунтування послалася на те, що шлюб з відповідачем був зареєстрований 25.10.2014 року. Від подружнього життя у сторін є дочка [PERSON], [INFO], матеріальним забезпеченням якої відповідач не займається. Стверджує, що відповідач працює в Польщі та отримує заробітну плату, однак коштів на утримання дитини не дає. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ч.5 ст.\~279\~ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження та з ініціативи суду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Вислухавши пояснення позивача, зясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом установлено, що від подружнього життя сторони мають дочку [PERSON], [INFO] (а.с. 4), яка зареєстрована з позивачем (а.с. 5) та проживає з нею, перебуває на її утриманні. Як видно з матеріалів справи відповідач працює на підприємстві «Stal-Gastro» (свідоцтво про працю від 23.10.2018 року) та за період з квітня 2018 року по вересень 2018 року отримав 3861,35 польських злотих, що приблизно по курсу 7,38 становить 28497,14 грн. Відповідач в добровільному порядку коштів на утримання дочки не дає, тому позивач звернулася до суду із цим позовом. \~ \~ \~ \~Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.141\~Сімейного кодексу\~України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов'язків і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180 Сімейного кодексу України). Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ) до усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст.\~8\~Закону України\~"Про\~охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Законодавство України встановлює пріоритет інтересів дітей при вирішенні сімейних спорів (ч. 8 ст. 7 СК України), а також зобов'язує дотримуватись засад рівності їх прав щодо батьків (ст. 142 СК України) та справедливості у врегулюванні сімейних відносин (ч. 9 ст. 7 СК України). Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини 2 статті 51\~Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України). Згідно з ст.\~180\~Сімейного Кодексу\~України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.\~181\~Сімейного кодексу\~України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її батька і у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за\~заявою одержувача\~визначає розмір\~аліментів у\~твердій грошовій\~сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Положеннями п.17 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~15\~травня 2006\~року №\~3\~«Про застосування\~судами окремих\~норм Сімейного\~кодексу України\~при розгляді\~справ щодо\~батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів» передбачено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст.\~181\~СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК) і виплачуються щомісячно. З урахуванням вимог справедливості, добросовісності та розумності (ч. 9 ст. 7 СК України), рівності обовязку обох батьків брати участь в утриманні дитини, суд дійшов висновку про задоволення позову, присудивши стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дочки [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн., але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в місяць, починаючи з 27.08.2018 року до повноліття дитини. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь Державної судової адміністрації України.

Outcome: approved