Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів дарування будинку та земельної ділянки недійсними, мотивуючи тим, що дане нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому розпорядженням цим майном повинно здійснюватись за згодою всіх співвласників. Оскільки він, як співвласник майна, своєї згоди на дарування садиби не давав, то звернувся до суду з вищезазначеним позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, пояснивши, що про дані угоди позивач дізнався лише у березня 2014 року під час судового засядання по розірванню шлюбу. Так як своєю частиною майна він розпоряджатись за своїм розсудом не може, хоча і відчудження було на користь їх спільної дочки, то просив визнати недійсними договори дарування будинку та земельної ділянки. Надалі в судове засідання сторона позивача не з`явилась, направивши до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Представник відповідачів за довіреностями [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, пояснивши, що відчудження садиби здійснено на користь спільної дочки сторін, позивач ніяким чином не позбавлений права користування. А зазначене майно було подаровано дочцітою його повного збереження, бо відповідач намагався неодноразово відчуджити свою частку. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу та вивчивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до повного задоволення з наступних підстав. Як вбачається із свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (серії [NUMBER] від 21.04.1978 року), договору про надання в безстрокове користування земельної двлянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 13.08.1976 року, акту прийомки в експлуатацію індивідуального будинковолодіння від 14.01.1982 року та рішення виконкому Золотоніської міської ради народних депутатів від 18.02.1982 року "Про затвердження актів прийомки в експлуатацію індивідуальних домоволодінь" будинок з надвірними та господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] набутий подружжям [PERSON] за час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС УРСР, який діяв на час набуття житлового будинку з надвірними спорудами, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Таким чином у судовому засіданні встановлено, що будинок з надвірними та господарськими будівлями і спорудами, розташований у м. Золотоноша Черкаської області, по [ADDRESS], є об`єктом спільної сумісної власністі подружжя. Як вбачається з договору дарування земельної ділянки від 11.07.2007 року за реєстровим № 3160 [PERSON] значилась власником земельної ділянки, площею 0,1000 га, розташованої по [ADDRESS] у м. Золотоноші, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯГ № 633607, виданого 20.02.2007 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 010777500064. Згідно із ст. 60 СК України майно, набутеподружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на правві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином суд приходить до висновку, що земельна ділянка, площею 0,1000 га, розташована у м. Золотоноша Черкаської області, по [ADDRESS], є об`єктом спільної сумісної власністі подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власністі подружжя, за взаємною згодою. А частина третя цієї ж статті вказує, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Як вбачається з договору дарування будинку від 11.07.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу за реєстровим № 3157, [PERSON] передала безоплатно [PERSON] будинок з надвірними будівлями, що розташований по [ADDRESS] у м. Золотоноші Черкаської області. Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 11.07.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу за реєстровим № 3160, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1000 га, розташовану по [ADDRESS] у м. Золотоноші Черкаської області. Згідно з ч. 1 ст. 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. У судовому засіданні встановлено, що укладаючи оспорювані договори дарування нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, відповідач [PERSON] не дотрималась вимог вищезазначеного чиного законодавства, не визначивши та не виділивши в натурі (не визначивши порядку користування майном), а також не отримавши нотаріально посвідченої згоди свого чоловіка [PERSON] подарувала нерухоме майно їх спільній дочці [PERSON]., а тому на підставі ст. 215 ЦК України оспорювані правочини слід визнати недійсними. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] підлягають до повного задоволення. Суд також приходить до висновку про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, що стверджуються квитанцією від 25.03.2014 року за № П/1110. На підставі зазначеного та

Outcome: approved