Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

19 червня 2017 року позивачка [PERSON], звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 4 в будинку № 78 по вул. Івана Богуна в с. Грейгове Вітовського району Миколаївської області. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що їй на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.10.2008 року, зареєстрованого в реєстрі № 4400, посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], належить квартира № 4, що розташована в будинку № 78 по вул. Івана Богуна (Леніна) в с. Грейгове Вітовського району Миколаївської області. [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі з її згоди. З 2011 року відповідач не проживає в будинку без поважних причин, спірним житлом не цікавиться, за комунальні послуги та утримання будинку не сплачує, позивач позбавлена можливості розпоряджатись власним майном. Будь-яких перешкод у користування житлом відповідачу вона не чинила. Зазначила, що реєстрація відповідача у спірному житловому будинку позбавляє її, як власника належним чином володіти та розпоряджатися своїм майном. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з'явились. Позивач у позовній заяві зазначила, що просить розглядати справу за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи судом повідомлений належним чином, що підтверджується оголошення в газеті про виклик до суду (а.с. 20). За вищевказаного, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так[ADDRESS] розташована в будинку № 78 по вул. Івана Богуна (Леніна) в с.Грейгове Вітовського району Миколаївської області належить позивачці на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 20 жовтня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], який зареєстрований в реєстрі за № 4400 та посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] (а.с. 7). Належність позивачу спірної квартири, також підтверджується витягом з державного реєстру правочинів № 6657979 від 20.10.2008 року (а.с. 8) та витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно № 24324393 від 02.11.2009 року (а.с. 9). За даними акту про непроживання, за адресою: [ADDRESS] відповідач [PERSON] зареєстрований, але не проживає у спірній квартирі з 19 липня 2011 року (а.с. 12). Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. У пункті 39 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що до відносин членів сімї з приводу надання права на користування житлом власника одного з членів сімї застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї суд враховує, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України - сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Окрім того, відповідно до п.5 ч. 1 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинено у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Я встановлено в ході судового розгляду, відповідач не використовують надане йому право щодо житлового сервітуту з 2011 року. [PERSON] того, виникнення додаткових витрат з утримання житла, а саме: сплати комунальних послуг за зареєстровану у квартирі позивача особу відповідача у справі, який в свою чергу допомоги в утриманні вказаного майна не надає, має істотне значення, адже покладає на позивача, додаткові і невиправдані витрати з утримання її майна. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача належить стягнути суму судового збору в розмірі 640 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved