Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

15 червня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з січня 2002 року по 25 серпня 2006 року та визнання право спільної сумісної власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Позовна заява мотивована тим, що позивач та [PERSON] познайомилися в 1997 році. З 2002 року стали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу у квартирі позивача за адресою: [ADDRESS]. З жовтня 2003 року позивач та відповідач наймали житло та проживали разом по [ADDRESS]. В період з 05 квітня 2005 року по 02 січня 2006 року позивач разом з [PERSON] були зареєстровані та проживали разом з батьками позивача за їх адресою [ADDRESS]. Пізніше за спільні гроші позивач та [PERSON] купили квартиру, яку наймали за адресою: [ADDRESS] але договір купівлі-продажу від 22 грудня 2005 року, вищезазначеної квартири за спільною домовленістю було оформлено на [PERSON] Про те, що гроші були спільними позивача з [PERSON] свідчить розписка [PERSON], [PERSON], які 22 грудня 2005 року в момент оформлення договору купівлі- продажу квартири отримали від [PERSON] повну суму вартості квартири в розмірі 9500 дол. США. 25 серпня 2006 року позивач та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області. У шлюбі позивача та відповідача, [INFO], народилась донька - [PERSON]. Нещодавно відносини позивача з відповідачем погіршилися, сторони стали проживати окремо. В червні місяці 2017 року відповідач повідомила позивача, що хоче розпорядитися вищевказаною квартирою та придбати собі власну квартиру в м. Києві. Встановити факт проживання позивача з [PERSON] однією сім'єю необхідно для визнання права власності на ? частину квартири, яка була придбана у сумісному проживанні, за спільні кошти із сімейного бюджету. В судовому засіданні позивач, представник позивача надали пояснення з приводу заявлених вимог, просили їх задовольнити, не заперечували проти заочного розгляду справи. Свідки [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні підтвердили факт сумісного проживання однією сім'єю позивача та відповідача до реєстрації шлюбу в період з 2002 року, потім зареєстрували шлюб, спочатку квартиру [ADDRESS] сторони разом винаймали та потім разом придбали. Відповідач в судове засідання повторно не з'явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, про причину неявки суду не повідомила. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. З'ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази у справі в підтвердження вказаних обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 22.12.2005 року [NUMBER] [PERSON] є покупцем квартири розташованої за адресою: [ADDRESS]. Згідно витягу з Державного реєстру правочинів № 1064559 договір купівлі-продажу 22.12.2005 року № 2337 у реєстрі нотаріальних дій квартири [ADDRESS], набувач - [PERSON]. Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» за №9417428 власник квартири [ADDRESS] - [PERSON]. Згідно розписки від 22.12.2005 року [PERSON], [PERSON], отримали гроші від [PERSON] в сумі 9500,00 дол. США від продажу квартири [ADDRESS]. Згідно копії свідоцтва про шлюб [NUMBER], 25 серпня 2006 року [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 576. Згідно копії свідоцтва про народження, [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, [INFO] у позивача та відповідача народилась донька - [PERSON], актовий запис № 989. Згідно акту від 19 березня 2014 року [ADDRESS] проживає без реєстрації [PERSON], [INFO], з жовтня 2003 року з [PERSON], [INFO]. Згідно довідки про склад сім'ї від 19.03.2014 року зареєстровані по [ADDRESS], [PERSON] - власник та дочка - [PERSON]. Згідно довідки про склад сім'ї від 19.03.2014 року був зареєстрований по [ADDRESS], [PERSON] з 1993 року по 2000 року, та з 10.01.2005 року по даний час. [PERSON] була зареєстрована з 05.04.2005 року по 02.01.2006 року. Згідно повідомлення експерта [PERSON] ринкова вартість двохкімнатної квартири по [ADDRESS] складає 150000-170000 грн. Також, факти сумісного проживання однією сім'єю позивача з [PERSON] підтверджується фотознімками та показами свідків. Відповідно до паспорту [NUMBER] останнє місце проживання [PERSON], [INFO], зареєстровано за адресою: [ADDRESS] з 20.10.2014 року. Відповідно до паспорту [NUMBER] останнє місце проживання [PERSON], [INFO], зареєстровано за адресою: [ADDRESS] з 20.10.2014 року. Відповідно до частин 2,4 ст.3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Суд вважає, що матеріалами справи доведено факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з січня 2002 року по 25 серпня 2006 року. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 65 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. У разі неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст.65 СК України). Тобто, на час розгляду справи, спірне майно, квартира [ADDRESS], знаходиться у власності [PERSON] відповідача у справі, при цьому вказана квартира придбана відповідачем за час спільного проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з [PERSON] позивачем у справі, та була придбана за спільні сімейні сумісні кошти, як зазначає позивач, що свідчить про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя і належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності, при цьому частки майна дружини та чоловіка є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними та шлюбним договором. Відповідно до правової позиції ВСУ у справі № 6-399цс17 від 05.04.2017 року, згідно пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідачем не надано суду жодних доказів того, що спірна квартира, або її частина, була придбана нею за власні кошти, які належали їй особисто. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. Згідно із ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved