Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

20.09.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона є власником квартири №18, яка розташована за адресою: Житомирська область, Житомирський район, смт. Новогуйвинське, вул. 9-ої Пятирічки (Миру), буд. 12, на підставі договору купівлі-продажу. У зазначеній квартирі зареєстрований відповідач, який фактично у ній не проживає. У звязку із викладеним позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою. У судове засідання позивач та її представник не з'явились, останнім до канцелярії суду подано заяву про розгляд справи без їхньої участі. Позовні вимоги підтримав повністю з підстав, що зазначених у позові, також додатково вказав, що відповідач не є близьким родичом чи членом сімї позивача [PERSON]; проти ухвалення судом заочного рішення не заперечував (а.с. 77). Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не зявився. У відповідності до ч. 5\~ст. 74 ЦПК України\~відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи за адресою проживання (а.с. 17), зареєстрованою у встановленому законом порядку (а.с. 23, 38, 50, 61). Крім того, останній викликався через оголошення у пресі газета «Житомирщина» (а.с. 67). З письмовою заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не звертався. Відповідно до ч. 4\~ст. 169 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд, на підставі наявних доказів, ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та представника позивача, що відповідає вимогам ст. 224\~та ч. 2 ст. 158 ЦПК України. У звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2\~ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що квартира №18, розташована за адресою: Житомирська область, Житомирський район, смт. Новогуйвинське, вул. 9-ої Пятирічки, буд. 12, належить на праві приватної власності позивачу [PERSON], що підтверджується: копією договору купівлі-продажу квартири від 04.04.2014 року, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі №1474 (а.с. 78-79); витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 80); інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №67043344 від 31.08.2016 року (а.с. 8). Із довідки №480, виданої 30.05.2016 року Новогуйвинським виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним комунальним підприємством, вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] (9-ої Пятирічки)[ADDRESS] з 07.05.2014 року (а.с. 9). У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] вказали, що винаймали квартиру №18, розташовану за адресою: Житомирська область, Житомирський район, смт. Новогуйвинське, вул. 9-ої Пятирічки, буд. 12, у [PERSON] у період з 16.08.2015 року по 16.08.2016 року. За час проживання у квартирі жодного разу не бачили відповідача [PERSON], останній ніколи не з'являвся у зазначеній квартирі. Згідно із\~ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї. Згідно п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" застосовуючи положення\~статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей\~391,\~396 ЦК України\~позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно п. 34 даної постанови під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Конституцією України\~(ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до\~Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) виселення, тощо. Відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, судом встановлено, що відповідач не проживає в спірній квартирі без поважних причин понад передбачені законодавством строки, втратив інтерес до житла, не є членом сім'ї позивача, а тому позовні вимоги позивача стосовно визнання відповідача таким, що втратив право на вказане жиле приміщення, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України \~якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У зв'язку з цим, підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved