Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON], районного відділу ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції, третя особа: Закарпатське регіональне управління ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання правочину дійсним, визнання права власності та звільнення майна з-під арешту. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 05.07.2006 року він придбав автомобіль марки MITSUBISHI Pajero 2.5 TD GL, 1993 року випуску, номер шасі JMB0NV440PJ1305784, реєстраційний номер [NUMBER], у [PERSON], який отримав за цей автомобіль 25000,00 грн., що підтверджується розпискою, складеною ним 05.07.2006 року. Позивач вказує, що в нього на той час були відсутні кошти на постанову даного автомобіля на облік в органах ДАІ, з обліку його не знімав, а отримав довіреність від [PERSON], яка посвідчена 05.07.2006 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області [PERSON] При спробі зняти з обліку авто, йому стало відомо, що на вказаний автомобіль РВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції накладено арешт відповідно до постанови від 23.01.2013 року. Відповідачі домовилися про всі істотні умови договору купівлі-продажу автомобіля, оскільки відбулося повне виконання договору. Вважає, що договір є укладеним, оскільки при оформленні довіреності від 05.07.2006 року волевиявлення такого правочину не відповідало внутрішній волі [PERSON]О, так як було спрямовано на укладення саме договору купівлі-продажу транспортного засобу. Позивач просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу вищевказаного транспортного засобу, який укладений 05.07.2006 року між [PERSON] та [PERSON], визнати за ним право власності на вказаний автомобіль та звільнити автомобіль з-під арешту. Представником третьої особи ЗРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» подано до суду письмове заперечення на позовну заяву [PERSON] Заперечення мотивує тим, що основною та визначальною ознакою договору купівлі-продажу є перехід майна у власність покупця. Сторони не вжили заходів щодо переоформлення автомобіля у порядку, визначеному Правилами державної реєстрації та обліку автомобіля. Сукупність наданих сторонами доказів свідчить про те, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля між сторонами не укладався, а розписка не може бути належним доказом продажу автомобіля. Власником автомобіля на час розгляду справи є відповідач по справі, а автомобіль з реєстрації в органах ДАІ не знятий. У звязку з тим, що спірний автомобіль зареєстрований за [PERSON], а позивачем не доведено того, що спірний автомобіль з передбачених законом підстав вибув з власності відповідача, ПАТ КБ «ПриватБанк» вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Сторони в судове засідання не зявилися. Позивач [PERSON] подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задовольнити. Відповідачі [PERSON] та РВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції, повідомлені про день, час та місце розгляду справи належним чином своєчасно, в судове засідання з невідомих суду причин не з'явилися і від них не надійшло клопотання про відкладення слухання справи або про причини неявки, тому на підставі ст.224, 225 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Представник третьої особи ЗРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника банку, проти позову заперечує в повному обсязі та просить суд відмовити в його задоволенні з підстав, наведених у запереченні проти позову. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення, виходячи з наступного. В судовому засіданні належними доказами достовірно встановлено наступне. 05.07.2006 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області було посвідчено Довіреність, яка зареєстрована в реєстрі за №2178, згідно якої [PERSON] уповноважив [PERSON] керувати, розпоряджатися, відчужувати на умовах за своїм розсудом та знімати (ставити) на облік транспортний засіб автомобіль марки MITSUBISHI Pajero 2.5 TD GL, 1993 року випуску, номер шасі JMB0NV440PJ1305784, реєстраційний номер [NUMBER], тип легковий універсал - В, що зареєстрований згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ІКВ №003084, виданого 15.04.2004 року Мукачівським МРЕВ за [PERSON]. У зв'язку з браком коштів, позивачем не було здійснено оформлення договору купівлі-продажу вказаного автомобіля та належним чином його завіреного. В підтвердження того, шо Договір купівлі-продажу від 05.07.2006 року автомобіля марки MITSUBISHI Pajero 2.5 TD GL, 1993 року випуску, номер шасі JMB0NV440PJ1305784, реєстраційний номер [NUMBER], тип легковий універсал В, дійсно відбувся, позивач вказує на те, що в підтвердження факту купівлі вказаного автомобіля є Розписка від 05.07.2006 року, яка укладена у простій письмовій формі, відповідно до якої, [PERSON] отримав від позивача 25000,00 грн. за його продаж. При вчиненні купівлі-продажу між позивачем та відповідачем [PERSON] досягнуто всіх істотних умов договору (відповідно ст.ст.655, 656 ЦК України), а саме: предмету купівлі-продажу, ціни предмету купівлі-продажу, умов передачі предмету купівлі- продажу, а тому позивач вважає що договір купівлі - продажу від 05.07.2006 року автомобіля є дійсним та таким, що відбувся, оскільки сторонами було досягнуто усіх істотних умов договору, відповідно до ст. 203 ЦК України. При спробі зняти з обліку авто, позивачу стало відомо, що на вказаний транспортний засіб накладено арешт. Згідно постанови №36133070 від 23.01.2013 року РВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції в Закарпатської області на підставі виконавчого листа №2/0417/6395/2012, виданого 28.09.2012 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська, накладено арешт на все майно, що належить [PERSON]. А так як юридично позивач не є власником даного транспортного засобу, тому фактично не має права звернутись до виконавчої служби для зняття майна з-під арешту. Частиною першою ст.15 ЦК України, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої ст. 202 та частини третьої ст. 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основними обставинами, які підлягають встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні відповідного правочину та з'ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме (постанова Верховного Суду України від 14 листопада 2012 р. у справі № 6-133цс12). Пунктом 3 частини першої ст. 208 ЦК України передбачено, що за загальним правилом у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Згідно з частиною першою ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» міститься роз'яснення щодо застосування положень статті 235 ЦК України, де зазначено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права і обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норми, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Згідно з приписами статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до частини першої ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. В свою чергу, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України). Як вбачається з матеріалів цивільної справи [PERSON] та [PERSON] домовилися про всі істотні умови договору купівлі-продажу автомобіля, оскільки відбулося повне виконання договору, а саме покупець сплатив продавцеві обумовлену вартість за товар, продавець прийняв це виконання та передав покупцеві товар, який покупець прийняв. При оформленні довіреності від 05.07.2006 р. волевиявлення такого правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідало внутрішній волі [PERSON], так як було спрямовано на укладення саме договору купівлі продажу транспортного засобу. За таких обставин вимоги позивача про визнання договору купівлі продажу від 05.07.2006 року дійсним та визнання права власності за позивачем на автомобіль є підставними та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про звільнення автомобіля з-під арешту, суд виходить з наступного. Приписами частини першої ст.316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з положеннями частини першої та другої ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23.01.2013 року, серії ВП № 36133070 державним виконавцем РВ ДВС Мукачівського міськрайонного равління юстиції, накладено арешт на все майно, належного [PERSON] Відповідно до положень частини першої та другої ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Враховуючи те, що судом задоволено позов в частині визнання права власності на спірний автомобіль за позивачем, а також те, що така вимога є похідною від первісних позовних вимог, спрямованих на захист права власності позивача, то і в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved