Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

21.08.2018 на адресу Деснянського районного суду м.Києва надійшли матеріали за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на її утримання. Ухвалами судді від 23.08.2018 та від 20.09.2018 вищевказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків. Позивачем на виконання вищевказаних ухвал суду, у встановлені суддею строки, було усунуто зазначені судом недоліки. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 22.10.2018 було відкрито провадження у справі. В ході підготовчого розгляду справи судом позивачем було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої остання остаточно просила суд про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В частині вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини в підготовчому засіданні від 17.01.2019 уточнила раніше подану заяву та просила залишити дані вимоги без розгляду. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 17.01.2019 було задоволено клопотання [PERSON] та залишено дану частину позовних вимог без розгляду. За приписами ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Позивач у підготовчому засіданні зазначила, що свої позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила суд про їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені у позові. Також пояснила суду, що вони з відповідачем не підтримують шлюбно-сімейні відносини та не проживають разом з серпня 2018 року і між ними не досягнуто згоди щодо матеріального забезпечення їх спільної з відповідачем дитини. Відповідач у підготовчому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі та пояснив суду, що дійсно вони з позивачем проживають окремо, строк на примирення йому не потрібен, оскільки сім'я розпалась, а відтак він згоден на розлучення. Він не заперечує щодо стягнення з нього на утримання неповнолітньої дитини аліментів, однак весь цей час з серпня 2018 він матеріально утримував дитину і надавав кошти дружині. Позивач щодо твердження відповідача про матеріальне забезпечення ним з серпня 2018 року їх неповнолітньої доньки, категорично заперечувала. Заслухавши вступне слово сторін, дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає за можливе ухвалити рішення у справі в підготовчому засіданні, у зв'язку з існуванням визначених ч.3 ст.200 ЦПК України умов, та задовольнити позовні вимоги з огляду на наступне. Судом встановлено, що подружжя перебуває в шлюбі, зареєстрованому 19.09.2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м.Києві (а/з № 936), мають спільну неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] (а.с.5). Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як свідчать пояснення сторін, вони тривалий час не підтримують шлюбно-сімейні відносини, проживають окремо один від одного та не ведуть спільного господарства з серпня 2018 року, намірів зберегти шлюб вони не мають, просили суд не надавати їм строк на примирення. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що сім'я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім'ї призведе до порушення інтересів кожного з подружжя, тому є всі наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Як вказує позивач, їхня з відповідачем донька [PERSON], [INFO] проживає разом з нею, відповідач матеріальної допомоги на її утримання у необхідному розмірі не надає, вони не можуть досягти згоди з приводу матеріального забезпечення дитини. Законодавцем, положенням ч.2 ст.51 Конституції України, закріплений конституційний обов'язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч.1, 2 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до вимог ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст.27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст.18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Стаття 181 Сімейного кодексу України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У відповідності до ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як визначено положеннями ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Наведені норми імперативно закріплюють обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому, частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідач, надаючи вступне слово, зазначив суду, що визнає позовні вимоги у повному обсязі, однак з серпня 2018 року він добровільно надавав матеріальну допомогу позивачу на утримання їх спільної неповнолітньої доньки, а тому просив стягувати з нього аліменти на утримання дитини з моменту постановлення судового рішення. Позивач проти зазначеного твердження відповідача категорично заперечувала та просила суд про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Таким чином, враховуючи надані в судовому засіданні пояснення, а також наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним задовольнити вказаний позов та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки з 21.08.2018 року, з дати звернення позивача з вказаним позовом до суду. Приймаючи рішення про задоволення вимог позивача та стягнення з відповідача аліментів починаючи з 21.08.2018 року, суд виходив з тих обставин, що відповідачем в обґрунтування зазначеного твердження жодних належних та допустимих доказів не надано. Відповідач працює, відомостей про наявність на його утриманні інших дітей чи непрацездатних батьків до суду не надійшло В ході розгляду справи судом, будь-яких інших обставин, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів встановлено не було. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Зважаючи на те, що відповідач за віком є працездатним, відомостей про наявність на утриманні інших дітей чи непрацездатних батьків до суду не надійшло, враховуючи обставини, передбачені ст. 182 СК України, суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача на утримання доньки аліменти в розмірі ? частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня пред'явлення позову і до досягнення повноліття. Також, згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до вимог ст.ст.141, 142 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 352,40 грн., сплачені позивачем при зверненні до суду з вимогою про розірвання шлюбу, підлягають стягненню на користь позивача з відповідача та витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн., сплачені позивачем при зверненні до суду з вимогою про визначення місця проживання дитини, а всього підлягає відшкодуванню витрат по сплаті судового збору у розмірі 1057,20 грн.. Підлягає відшкодуванню позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду з вимогою про розірвання шлюбу, а саме у розмірі 352,40 грн.. Крім того, підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. за вирішення позовної вимоги немайнового характеру про стягнення аліментів (за сплату якої позивач звільнена на підставі Закону України "Про судовий збір"). На підставі викладеного та

Outcome: approved