Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] грошову суму у розмірі 38 591 грн.. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 21.05.2012 року між ним та відповідачем за первісним позовом був укладений договір позики. За умовами цього договору він передав позичальнику грошові кошти на суму 48\~000 грн.. Вказаний договір позики був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON]. Відповідно до п. 3 Договору позичальник зобовязався повернути суму боргу готівкою у строк до 31.12.2012 року у повному обсязі. Станом на вказану дату відповідач за первісним позовом суми боргу не повернув. 30.03.2015 року [PERSON] частково виконав свої зобовязання сплативши позивачу суму боргу у розмірі 21\~000 грн., а решту суми боргу 27\~000 грн. до цього часу не повернув. Далі в позові зазначено, що відповідач за первісним позовом своїх забовязань за договором у повному обсязі не виконав, тому позивач за первісним позовом у відповідності до пунктів 6 та 7 Договору і згідно діючого законодавства звернувся до суду з вимогою щодо повернення суми заборгованості. Так, відповідач [PERSON] з 01.01.2013 року по 30.03.2015 року зобовязаний сплатити позивачу решту суми позики в розмірі 27\~000 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції у сумі 9\~774 грн., а також трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 1\~817 грн.. Далі в позові зазначено, що розрахунок суми заборгованості з врахуванням індексу інфляції проведений позивачем за первісним позовом за формулою ІІс = (ІІ1:100) х (ІІ3:100) х…(ІІZ:100), де ІІ1 індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІ2 індекс інфляції за другий місяць прострочення… ІІZ індекс інфляції за останній місяць прострочення. Сума заборгованості складає 27\~000, період прострочення: січень 2013 року лютий 2015 року. Індекс інфляції за цей період складав: ІІс = (100,2 х 99,9 х 100,0 х 100,1 х 100,0 х 99,9 х 99,3 х 100,0 х 100,4 х 100,2 х 100,5 х 100,2 х 100,2 х 100,6 х 102,2 х 103,3 х 103,8 х 101,0 х 100,4 х 100,8 х 102,9 х 102,4 х 101,9 х 103,0 х 103,1 х 105,3) : 100 х 26 = 1,362. Сума заборгованості з врахуванням індексу інфляції є 27\~000 х 1,362 = 36\~774 грн.. Сума інфляційного збільшення заборгованості є 36\~774 27\~000 = 9\~774 грн.. Розрахунок трьох процентів річних з простроченої суми позивач за первісним позовом здійснював за формулою: С х 3 х Д : 365 : 100, де С сума заборгованості, Д кількість днів прострочення. В розглядуваному випадку сума заборгованості складає 27\~000 грн.. Кількість днів прострочення за період з 01.01.2013 року по 30.03.2015 року дорівнює 819 днів. Таким чином, сума санкції складає 27\~000 х 3% х 819 : 365 : 100 %= 1\~817 грн.. За таких обставин загальна сума боргу складає: 27\~000 + 9\~774 + 1\~817 = 38\~591 грн.. Просить суд, стягнути з відповідача за первісним позовом борг за договором позики на загальну суму 38\~591 грн. з яких: 27\~000 грн. сума основного боргу; 9\~774 грн. сума інфляційного збільшення заборгованості; 1\~817 грн. три проценти річних від простроченої суми боргу, а також, суму сплаченого судового збору в розмірі 385,92 грн.. 08.05.2015 року від відповідача за первісним позовом [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], про визнання спірного договору позики недійсним ( а.с. 33-36). В обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначив, що у 2011 році він уклав договір оренди автомобіля марки АС, моделі F CF 1031 FXY-1, випуску 2008 року, державний номер [NUMBER] зі [PERSON]. При цьому сторони домовились, що вказаний договір оренди укладений з тією умовою, що позивач за зустрічним позовом на протязі кількох років викупить вказаний автомобіль у свою власність. На виконання цього договору [PERSON] за 2011 рік сплатив 12 000 грн. та багато коштів уклав у його ремонт. На початку 2012 року до нього почав телефонувати [PERSON] (батько позивача за первісним позовом), та пояснив, що [PERSON] заборгував йому значну суму коштів, яку останній позичав на придбання автомобіля, що був предметом договору оренди транспортного засобу. [PERSON] попередив [PERSON], що якщо той не поверне йому гроші, то він забере автомобіль. Вказаний автомобіль дуже був потрібний позивачу за зустрічним позовом для здійснення перевезень, повязаних з його роботою і втрата цього транспортного засобу могла поставити його родину у скрутне матеріальне становище. Внаслідок переговорів, [PERSON] погодився з тим, що надалі він буде сплачувати вартість автомобіля не [PERSON], а [PERSON], у тій самій сумі, що заборгував за договором оренди транспортного засобу, а саме 48\~000 грн.. Далі в запереченнях зазначалося, що для оформлення вказаної домовленості 21.05.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики. Жодних коштів по вказаному договору від [PERSON] відповідач (позивач) не отримував. Для підтвердження того, що [PERSON] буде в подальшому користуватися та розпоряджатися автомобілем марки АС, моделі F CF 1031 FXY-1, випуску 2008 року, державний номер [NUMBER], [PERSON] видав йому відповідну довіреність. Деякий час, сторони повністю виконували домовленість між ними. На теперішній час, в звязку з тяжкою економічною ситуацією в країні, вказаний автомобіль вже не потрібен [PERSON], і тому він хотів його продати та повернути кошти, які він погодився виплачувати за [PERSON] (в рахунок боргу останнього) та частково повернути кошти, які були витрачені ним на придбання цього транспортного засобу. Однак, жодним чином розпорядитися цим автомобілем [PERSON] не може, оскільки, як стало йому відомо в ДАІ, на вказаний транспортний засіб накладений арешт, в звязку з борговими зобовязаннями [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк». Таким чином, при укладенні договору позики від 21.05.2012 року між відповідачем за первісним позовом позивачем за зустрічним позовом та [PERSON] [PERSON] був введений в оману відносно обставин, які мали суттєве значення. У разі, якщо б йому були відомі всі обставини, він би ніколи не уклав зазначений договір позики. В підтвердження викладеного позивач за зустрічним позовом послався на ст.ст. 230, 1046, 1051 ЦК України. Просить суд визнати недійсним договір позики укладений 21.05.2012 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] зареєстрований в реєстрі за № 405. У судове засіданні позивач за первісним позовом відповідач за зустрічним позовом [PERSON] не зявився, про час і місце його проведення повідомлений належним чином (а.с.89), причини неявки суду повідомив у своїй письмовій заяві (а.с. 93-94). Справа розглянута без участі позивача (відповідача) на підставі наявних доказів, проти чого не заперечували учасники процесу. Представник позивача за первісним позовом відповідача за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце його проведення повідомлений належним чином, причини неявки суду повідомив у своїй письмовій заяві (а.с. 95-96). Справа розглянута без участі представника позивача (відповідача) на підставі наявних доказів, проти чого не заперечували учасники процесу. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи у її відсутності. Тому, суд вважає, що розгляд справи у відсутності позивача за первісним позовом відповідача за зустрічним позовом [PERSON] та його представника [PERSON] не є порушення норм цивільного процесу. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засіданні повторно не зявився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань не надіслав. Справа розглянута без участі відповідача за зустрічним позовом на підставі наявних доказів, проти чого не заперечували учасники процесу. Відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом [PERSON] у судовому засіданні первісний позов не визнав повністю та заперечував щодо його задоволення. Зустрічний позов підтримав за тих обставин, які в ньому викладені та наполягав на його задоволенні. Представник відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним позовом [PERSON] заперечував проти первісного позову та наполягав на задоволенні зустрічної позовної заяви. Пояснив, що в абз. 2 п.2 договору позики від 21.05.2012 року вказано, що факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент отримання ним суми позики. Але такої розписки [PERSON] не складав і позивачем за первісним позовом вона не була надана до матеріалів позову. За таких обставин представник відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним позовом наполягав на тому, що кошти на виконання умов договору позики не були отримані [PERSON] зовсім. Це, з огляду на ст.1051 ЦК України доводить, що договір позики є неукладеним. Вказаний договір позики також є удаваним, так як [PERSON] як власник автомобіля передав його в оренду за договором з [PERSON] від 03.10.2011 року. Видав довіреність на імя [PERSON]. Між цими сторонами була усна домовленість про те, що [PERSON] набуде права власності на автомобіль, коли сплатить всі платежі за договором оренди транспортного засобу. В 2012 році батько [PERSON] [PERSON] домовився з [PERSON] про зустріч, щоб вирішити питання з борговим зобовязанням [PERSON] перед ним мирно. В процесі переговорів було вирішено, що [PERSON] буде сплачувати грошові кошти не [PERSON], а [PERSON], але мова йшла про борг, який випливав саме з договору оренди транспортного засобу і сума, яка залишилася не сплаченою за вказаним договором повністю співпадає з сумою, на яку був укладений спірний договір позики, а саме 48\~000 грн.. [PERSON] погодився на укладення договору позики і продовжував сплачувати кошти щомісячно частинами, але не [PERSON], а [PERSON], що підтверджується копіями квитанцій про перерахунок коштів на картковий рахунок позивача за первісним позовом. При цьому, в самому договорі позики не йшлося про сплату боргу частинами, а тому це ще раз доводить, що [PERSON] продовжував виконувати умови договору оренди транспортного засобу, а не умови спірного договору. За тих обставин, які склалися [PERSON] просто був змушений укласти договір позики, але був введений в оману щодо суттєвих обставин цих правовідносин. Тому, з огляду на те, що фактично грошові кошти в дійсності [PERSON] не передавались і йому були не відомі всі суттєві обставини є всі підстави для визнання договору позики недійсним. Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] в судове засідання не зявилася. Про час і місце його проведення була повідомлена належним чином (а.с.92), причини неявки суду не повідомила, заяв чи клопотань не надала. Справа розглянути без участі третьої особи, на підставі наявних доказів, проти чого не заперечували учасники процесу. Заслухавши пояснення відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним позовом [PERSON], його представника [PERSON], свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом у судовому засіданні встановлені обставини та відповідні їм правовідносини. 21.05.2012 між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти в сумі 48\~000,00 грн.. Позичальник зобов'язався повернути вказані кошти до 31 грудня 2012 року. Вказаний договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 405 (а. с. 6). Відповідач за первісним позовом свої зобовязання щодо повернення боргу в передбачений договором строк перед позивачем за первісним позовом не виконав. Станом на 30.03.2015 року [PERSON] сплатив позивачу [PERSON] частину боргу в розмірі 21\~000 грн., таким чином частково виконавши свої зобовязання перед останнім. Решту суми в розмірі 27\~000 грн. відповідач за первісним позовом до теперішнього часу не повернув. В п. 2 спірного Договору визначено, що позичальник отримав від позикодавця грошові кошти вказані в цьому договорі у розмірі зазначеному в п. 1 до підписання цього договору. Пункт 5 договору передбачає, що позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця. Як встановлено в судовому засіданні з пояснень відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним позовом [PERSON] на виконання умов вищевказаного пункту позикодавець [PERSON] повідомив йому реквізити свого власного карткового рахунку, на який він здійснював відповідні платежі. Згідно п. 6 Договору якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до п. 7 Договору в разі, коли позичальник своєчасно не поверне позику у строк передбачений в п. 3 цього Договору, позикодавець вправі буде предявити цей договір до стягнення в порядку і в строки, передбачені чинним законодавством України. Як вбачається з п. 10 Договору зміст ст.ст. 524-533, 536, 537, 545, 598-600, 604, 605, 610-625, 1046-1052 Цивільного кодексу України сторонам за цим договором нотаріусом розяснені. Первісний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ч. 3 ст. 3 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Станом на день подачі позовної заяви та розгляду справи в суді відповідачем за первісним позовом позивачем за зустрічним позовом умови договору про надання позики належним чином не виконані. Відповідач за первісним позовом [PERSON], не сплативши у повному обсязі в передбачений договором позики строк грошову суму, порушив вимоги ст. 530 ЦК України, відповідно до якої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За змістом ст. ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику - грошові кошти у такій саме сумі, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. А тому позовна вимога про стягнення боргу в сумі 27 000 грн. підлягає до задоволення. Згідно зі ст. 3 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" - індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. З урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання та відповідно до роз'яснення Верховного Суду України від 3 квітня 1997 року № 6.2.- 97 р. «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» сума боргу з урахуванням індексу інфляції за договором позики з січня 2013 року лютий 2015 року складає: ІІс = (100,2 х 99,9 х 100,0 х 100,1 х 100,0 х 99,9 х 99,3 х 100,0 х 100,4 х 100,2 х 100,5 х 100,2 х 100,2 х 100,6 х 102,2 х 103,3 х 103,8 х 101,0 х 100,4 х 100,8 х 102,9 х 102,4 х 101,9 х 103,0 х 103,1 х 105,3) : 100 х 26 = 1,362. Сума заборгованості з врахуванням індексу інфляції складає: 27\~000 х 1,362 = 36\~774 грн.. Сума інфляційного збільшення заборгованості складає: 36\~774 27\~000 = 9\~774 грн.. Крім того, відповідач повинен сплатити позивачу 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, що складає 1\~817 грн. виходячи із наступного розрахунку. Розрахунок трьох процентів річних з простроченої суми здійснений за формулою: С х 3% х Д : 365 : 100%, де С сума заборгованості, Д кількість днів прострочення. В розглядуваному випадку сума заборгованості складає 27\~000 грн.. Кількість днів прострочення за період з 01.01.2013 року по 30.03.2015 року дорівнює 819 днів. Таким чином, сума санкції складає 27\~000 х 3% х 819 : 365:100% = 1817 грн.. За таких обставин, стягненню підлягають сума індексу інфляції, яку просить стягнути позивач у позові у розмірі 9 774 грн. та три проценти річних у розмірі 1 817 грн.. Відповідач за первісним позовом [PERSON] всупереч ст. 60 ЦПК України не надав суду докази на спростування поданого позивачем за первісним позовом [PERSON] розрахунку боргу. А тому первісний позов підлягає задоволенню як такий, що ґрунтується на законі та підтверджений належними доказами. Щодо\~зустрічного\~позову,\~то\~слід\~зазначити\~наступне. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 згідно ст.ст. 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Згідно п. 20 вищевказаної Постанови правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Відповідно до ч.3 ст. 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обовязки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обовязки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. При цьому в судовому засіданні з пояснень [PERSON], а також допитаних в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] встановлено, що перед тим як укладати договір позики, відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом зустрічався з сторонами як договору оренди транспортного засобу від 03.10.2011 року, так і з стороною за договором позики від 21.05.2012 року з приводу вирішення питань, які були предметом судового розгляду і добровільно погодився на укладення спірного договору позики. А тому, умислу щодо введення його в оману у діях його контрагентів не вбачається. Тому, суд вважає, що [PERSON] не довів під час судового розгляду справи наявність умислу в діях відповідача за зустрічним позовом [PERSON], істотність значення обставин, щодо яких його було введено в оману та сам факт обману. На підтвердження безгрошовості договору позики відповідачем за первісним позовом позивачем за зустрічним позовом [PERSON] були надані наступні докази. Письмовий договір найму (оренди) транспортного засобу укладений між [PERSON] та [PERSON] від 03.10.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 288 (а.с.99-100). За вказаним договору наймодавець [PERSON] передав наймачу [PERSON] у тимчасове володіння та користування за плату автомобіль марки АС, моделі F CA1031 AXY-1, випуску 2008 року, колір синій, державний номер [NUMBER], терміном на один рік з 03.10.2011 року по 03.10.2012 року включно. Вказаний транспортний засіб належить наймодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АЕС № 226905, виданого РП РЕР 2 УДАІ УМВС України в Дніпропетровській області від 13.08.2008 року. Транспортний засіб сторони оцінили в 60\~000 грн.. Плата за користування транспортним засобом встановлена сторонами щомісячно в розмірі 5\~000 грн.. Оплата проводиться наймачем не пізніше третього числа поточного місяця. В договорі відсутні положення про те, що [PERSON] набуде права власності на вказаний автомобіль після сплати конкретно визначених платежів. Таким чином, встановлено, що ні [PERSON], ні [PERSON] не є стороною цього договору, так як саме ні [PERSON], ні [PERSON] сторонами договору позики від 21.05.2012 року. Наявність будь-яких боргових зобовязань між [PERSON] та [PERSON], на які посилався відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження. Натомість з зустрічного позову та пояснень учасників процесу вбачається, що на автомобіль, який [PERSON] передав в оренду [PERSON] на теперішній час накладено арешт в забезпечення виконання зобовязань [PERSON] перед ПАТ КБ «Приват Банк». Також, в судовому засіданні було встановлено, що на виконання саме договору позики від 21.05.2012 року [PERSON] став здійснювати платежі на картковий рахунок [PERSON], що підтверджується випискою по картці/рахунку 4405885829259545 за період з 01.01.2012 року по 12.05.2015 року, виданою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12.05.2015 року (а.с.47-48) та копіями платіжних квитанцій (а.с.74-77). При цьому суд не приймає до уваги пояснення як відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним позовом так і пояснення його представника, що платежі [PERSON] продовжував здійснювати в такому ж самому розмірі та в ті ж строки, що й за договором оренди транспортного засобу від 03.10.2011 року. При дослідженні наданих для підтвердження цих пояснень платіжних документів було встановлено, що вони не відповідають дійсності. Так, є наявними платежі на різні суми, з яких найбільшою є 4477,61 грн. та найменшою 8,00 грн.. При цьому платежі здійснювалися не регулярно (не щомісячно) на протязі близько трьох років. Останній платіж був проведений 16.03.2015 року на суму 198,00 грн. і на цей час строк дії договору оренди транспортного засобу укладеного між [PERSON] та [PERSON] вже сплинув. Серед наданих документів, які підтверджують часткове виконання боргових зобовязань [PERSON] перед [PERSON] є наявною копія розписки від 17.04.2013 року, яка складена [PERSON] про те, що останній отримав від відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним позовом 8\~000 грн. в рахунок сплати боргу [PERSON], а не йому особисто ( а.с.75). За цих же обставин [PERSON] не заперечував, що ним на виконання договору позики від 21.05.2012 року було сплачено загальну суму боргу в розмірі 21\~000 грн. і залишок, який залишився несплаченим складає 27\~000 грн.. Вказані суми повністю відповідають предявленим сумам у первісному позові. При цьому, доводи відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним позовом та його представника про те, що залишок несплаченої суми за договором оренди транспортного засобу співпадає з сумою, на яку був укладений договір позики, а саме 48\~000 грн. не підтверджені належними доказами. Натомість з договору оренди транспортного засобу від 03.10.2011 року вбачається, що орендна плата складає 5\~000 грн. на місяць, право викупа автомобіля не передбачено, строк дії договору вказаний з 03.10.2011 року по 03.10.2012 року, тобто 12 місяців по 5\~000 грн. дорівнює 60\~000 грн.. На час розгляду справи [PERSON] не надані докази в підтвердження виконання ним умов договору оренди транспортного засобу від 03.10.2011 року і тому встановити дійсну суму його заборгованості перед наймодавцем не виявилося можливим. Поміж цим, судом встановлено, що після того як [PERSON] уклав договір позики з [PERSON] від 21.05.2012 року, його відносини зі [PERSON] не припинилися, що підтверджується виданою на імя відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним позовом довіреністю від 11.06.2012 року (до сплину строку дії договору оренди транспортного засобу від 03.10.2011 року, укладеного на один рік) щодо права розпоряджатися автомобілем марки АС, моделі F CA1031 AXY-1, випуску 2008 року, державний номер [NUMBER]. За таких обставин, посилання [PERSON] та його представника на те, що договір позики сприймався відповідачем за первісним позовом позивачем за зустрічним позовом за аналогією з договором оренди транспортного засобу і в цьому випадку змінювався лише кредитор для виконання боржником своїх зобовязань не знайшли свого підтвердження та не відповідають вимогам передбаченим в ст.ст. 512-519 ЦК України. Також, при допиті свідків по справі, а саме [PERSON], [PERSON], [PERSON] встановлено, що вони не були присутніми у приватного нотаріуса при укладанні договору позики між [PERSON] та [PERSON] від 21.05.2012 року. Повідомлені ними відомості ґрунтувалися лише на словах відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним позовом і очевидцями будь-яких подій повязаних з предметом спору вони не були. Натомість вони підтвердили той факт, що [PERSON] звертався до них з проханням надати в борг кошти, так як він мав намір якнайскоріше розрахуватися за автомобіль, на якому працював. Факт же передачі або ж не передачі грошових коштів [PERSON] [PERSON], як до підписання договору позики, так і під час його укладення довести вони не змогли. Враховуючи положення ст. 1051 ЦК України, згідно яких якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Так як факт вчинення договору позики під впливом обману в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження, а також враховуючи те, що відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян (170 грн.), тому суд не може враховувати свідчення свідків щодо безгрошовості спірного договору. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 58 ЦПК України передбачає, що належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З огляду на зазначене суд вважає, що зустрічний позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Судові витрати, понесені позивачем за первісним позовом по сплаті судового збору\~підлягають стягненню на його користь з відповідача\~за первісним позовом відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved