Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що останні роки життя його батько, [PERSON], страждав психічними розладами, втратою памяті, зору, сердцево-судинними захворюваннями,\~ алкоголізмом. З 2009 року батько потребував сторонньої\~ допомоги і не міг проживати один. Останній рік життя психічний стан батька значно погіршився, він марив, йому бачились люди, яких фактично не було поруч, ловив неіснуючих комах на стіні, не спав ночами, зловживав алкоголем, неодноразово погрожував покінчити життя самогубством, неодноразово відкривав газові конфорки з метою підірвати квартиру, був агресивним до своєї дружини, яка доглядала за ним. Батько відмовлявся від необхідного йому лікування, йому здавалося, що його переслідують, хочуть обікрасти та вбити. Позивач впевнений, що на момент складання заповіту, 28 серпня 2013 року, [PERSON] не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. 4 жовтня 2013 року [PERSON] помер. На підставі вищевикладеного [PERSON] просив суд визнати заповіт від 28 серпня 2013 року, складений його батьком, [PERSON], недійсним. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги. Суду пояснив, що в лютому 2013 року його батько почав більше хворіти та його дружина, [PERSON] вже не могла за ним доглядати та зателефонувала йому, щоб він приїхав з Росії. Тому він приїхав разом з сімєю до батька та доглядав за ним, лікував його. Батько був неадекватним, він бачив різних комах, хотів підірвати будинок, тікав з дому. Через поведінку батька змушені були жити з ним окремо, а 29 вересня 2013 року він дізнався, що батько потрапив до реанімації. Відповідача взагалі він не знає. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги, суду пояснив, що оскільки [PERSON] не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту є всі підстави для визнання його недійсним. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, проти задоволення позовних вимог заперечувала. Суду пояснила, що [PERSON] був у шлюбі з її двоюрідною тіткою, тому вони спілкувалися, допомагали йому. [PERSON] сам привіз їй заповіт та сказав, що не хоче складати заповіт на сина, оскільки він його вигнав з будинку. [PERSON] був адекватним, ніяких проявів дивної поведінки нене було. Секретар сільської ради цікавилась, чи є він адекватним. Позивача вона взагалі не знає. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, секретар виконавчого комітету Пушкарівської сільської ради [PERSON] суду пояснила, що до неї звернувся [PERSON], щоб скласти заповіт, пояснив, що він хоче скласти заповіт на племінницю. Ніяких підозр, що він був неадекватним не було. Він був стурбований тим, що лишився один. Вона знайома з [PERSON] років 15, оскільки він часто звертався до сільської ради за довідками. За останній рік від двічі складав заповіт. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. 4 жовтня 2013 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.3). За життя [PERSON] склав заповіт, який 28 серпня 2013 року був посвідчений секретарем виконавчого комітету Пушкарівської сільської ради [PERSON] та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 27 (а.с.4). Цим заповітом [PERSON] заповів все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і все те, що буде належати йому на день смерті і на, що він за законом матиме право [PERSON]. Згідно зі ст. 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, тому має відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так згідно з ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Показаннями свідків та письмовими доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні підтверджується, що волевиявлення [PERSON] на час складання заповіту, 28 серпня 2013 року, не відповідало його внутрішній волі з огляду на таке. Свідок [PERSON] суду показала, що була знайома з [PERSON] з 2008 року. Вони вирішили жити разом. В 2009 році вони переїхали жити в с.Пушкарівка. Він був добрим, працьовитим, турботливим. В 2011 році вони зареєстрували шлюб та він склав на неї заповіт. Все було добре, а наприкінці 2012 року він почав себе погано почувати, скаржився, що дуже болить голова. Після різдвяних свят в 2013 році вони поїхали до лікаря-неврапатолога. Було проведено обстеження головного мозку. В нього почали трястися руки, він став погано ходити. Невропатолог направила його на стаціонарне лікування. Проте він відмовився від нього, не здавав аналізи. Його не можливо було лікувати, він відмовлявся пити пігулки, відмовлявся ставити крапельниці. В січні 2013 року він також почав втрачати зір. Він скаржився, що нічого не бачить. В нього почалася агресивна поведінка. Зверталися до лікаря [PERSON] в амбулаторію та йому надали направлення на томографію. [PERSON] боявся їхати на обстеження та втік від лікаря. Далі було ще гірше: він погано спав, всього лякався, не впускав її до дому. Вона почала боятися залишатися з ним в квартирі, траплялося, що він кидався її душити. Тому вирішила піти від нього, оскільки вже не могла з ним впоратись. В лютому 2013 року вона поїхала від нього та цього ж року шлюб між ними було розірвано. Їй відомо, що [PERSON] спілкувався з [PERSON] та її чоловіком, проте в гості не приходили, лише 1-2 рази приїжджав чоловік відповідача. Свідок [PERSON] суду показала, що вона є дружиною позивача. Вони переїхали до [PERSON] приблизно в березні 2013 року, оскільки він хворів. [PERSON] скаржився, що погано себе почуває, погано бачить. Він був неадекватним, навіть у власній квартирі погано орієнтувався. Він тікав з дому, відмовлявся від їжі, думав, що його хочуть отруїти. З ним було страшно, проте спочатку агресії він не проявляв, лише скаржився на [PERSON] В нього був мінливий настрій, траплялося, що він не впізнавав їх, в тому числі сина. Вони прожили разом близько 6 місяців та вирішили поїхати, оскільки не могли більше жити разом. Він казав, що не хоче жити та просив, щоб його на клали в психіатричну лікарню. Поїхали від нього в серпні 2013 року, потім 29 вересня 2013 року дізналися, що він в реанімації. Свідок [PERSON] суду показала, що вона була сусідкою [PERSON] та [PERSON] на початку 2013 року він почав хворіти та по його поведінці було видно, що він неадекватний, іноді казав, щось таке, що не можливо було розібрати. [PERSON] скаржилася на нього, сказала, що буде викликати сина [PERSON] ,оскільки вже не могла з ним впоратись. Він погрожував, що відкриє газ. Їй також відомо, що її чоловік разом з [PERSON] возили [PERSON] на томографію, проте він звідти втік, казав, що його хочуть вбити. Він скаржився на головний біль, погано спав. Потім його десь не стало та син сказав, що він в реанімації. З відповідачем вона не знайома та не бачила її. Свідок [PERSON] суду показала, що знайома з [PERSON] з 2009 року, коли він з [PERSON] переїхали на Пушкарівку. Вона була в них вдома часто та [PERSON] скаржилася, що [PERSON] захворів. В лютому 2013 року до неї прийшов [PERSON], він дуже погано виглядав, казав, що його хочуть отруїти. Потім він приходив вже після розірвання шлюбу із [PERSON] та казав, що когось бачить, хоча поруч нікого не було, казав, що в нього хочуть забрати документи і втік. Він нічого не їв, оскільки вважав, що його хочуть отруїти. Казав, що [PERSON] його «приворожила». Казав, що його син та невістка та їхні діти погані, що вони хочуть його вбити. Здорова людина такого не може казати. 29 вересня 2013 року дізналася, що [PERSON] в реанімації. [PERSON] знає, проте вдома у [PERSON] її ніколи не бачила. Свідок [PERSON] суду показав, що він мешкає в с.Пушкарівка. До нього звернулася сусідка [PERSON] з проханням відвести [PERSON] в Дніпродзержинськ на обстеження. Відомо, що в 2013 році між ними почалися скандали. Вони приїхали до лікаря, проте він від нього вибіг та сказав, що лікар хоче його зарізати. Він був неадекватним. В останній раз бачив його приблизно в вересні 2013 року. Відповідача взагалі ніколи не бачив. Свідок [PERSON] суду показала, що вона мешкала з [PERSON] в одному подвірї. Він жив з [PERSON], проте через деякий час відносини між ним погіршилися. Він став до неї агресивним, траплялися випадки, що він її вдаряв. Вона боялася з ним залишатися, оскільки він хватався за ніж. Одного разу він закрив її в кімнаті та вона телефонувала їй, щоб та відчинила її. Він казав, що [PERSON] його травить, тому йому так погано. В нього були провали в памяті, він не хотів лікуватися. Бувало, що він уходив з дому та його шукали. [PERSON] ховалася в неї та він за нею приходив. Одного разу лишилася з ним, поки [PERSON] пішла в аптеку, так він ловив якихось комах, було дуже страшно з ним. Потім приїхав син [PERSON], а [PERSON] поїхала до себе до дому. Його почали доглядати син та його дружина. Бачила його приблизно за місяць до смерті та він казав, що всі проти нього. Відповідача не знає та ніколи її не бачила. Після того як від нього поїхав син, він жив сам до самої смерті. Свідок [PERSON] суду показав, що він є батьком відповідача та був знайомий з [PERSON] та він казав, що боїться сина, оскільки той хоче його отруїти. Він також скаржився на зір, оскільки [PERSON] йому підсипала отруту в чай. Через це вони і розвелися. [PERSON] казав, що хоче лишити квартиру [PERSON], оскільки вона за ним доглядала, а син був в Росії. Він розповідав, що його хотіли відвезти до психічної лікарні, а він звідти втік. Свідки [PERSON] та [PERSON] кожний окремо суду показали, що [PERSON] скаржився на сина та [PERSON] Свідок [PERSON] суду показала, що в серпні 2013 року [PERSON] приїхав до неї та казав, що він боїться сина, оскільки той хоче його отруїти та збити машиною. Свідок [PERSON] суду показав, що [PERSON] також скаржився на сина та колишню дружину, казав, що вона не давала йому їсти. Оцінюючи показання свідків в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вони не суперечать один одному. Свідки, як зі сторони позивача так зі сторони відповідача, підтвердили, що останні місяці перед смертю [PERSON] скаржився на свою дружину та сина, вважав, що його хочуть отруїти, всього боявся, вважав, що його хочуть вбити. Те, що одні свідки вважали таку поведінку [PERSON] неадекватною, а інші навпаки, свідчить лише про особисте сприйняття такої поведінки свідками. При цьому суд звертає увагу на те, що про неадекватну поведінку [PERSON] свідчили особи, які проводили з ним більше час: колишня дружина [PERSON], його невістка [PERSON], сусіди, які жили поруч, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Інші свідки бачилися з [PERSON] епізодично та його поведінка не викликала в них сумнівів в його адекватності. У звязку з чим суд приймає до уваги показання свідків про те, що [PERSON] поводив себе неадекватно та агресивно, оскільки вони підтверджуються конкретними випадками, про які повідомляли свідки, а показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не спростовують показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки вони особисто не були свідками такої поведінки [PERSON] Підстав вважати показання свідків неправдивими в суду не має. Також показання свідків [PERSON] та [PERSON] підтверджуються довідкою лікаря-рентгенолога від 30 січня 2013 року про те, що обстеження [PERSON] не було проведено через неадекватну поведінку хворого (а.с.27). Свідок [PERSON] суду показав, що він працює завідувачем амбулаторної лікарні в с. Пушкарівка. Він декілька раз приїжджав за викликом до [PERSON] Він скаржився на головний біль, були в нього загальмовані реакції, на питання відповідав не завжди та невпопад, погано орієнтувався у просторі, його не впізнавав як лікаря. Він відмовлявся від обстеження. Родичі скаржилися на його агресивну поведінку, галюцинації проте при ньому таких проявів не було. До лікаря психіатра не направляв проте пропонував пройти обстеження стаціонарно. Допитана як свідок в судовому засіданні лікар - невропатолог [PERSON] суду показала, що до неї на консультацію звертався [PERSON] зі скаргами на головний біль, запаморочення, шум у вухах. Йому було рекомендовано пройти обстеження, 26 лютого 2013 року було виписане направлення до обласної лікарні. Після того [PERSON] не звертався. До неї [PERSON] звертався з неврологічною симптоматикою. Такі показання свідків [PERSON] та [PERSON] узгоджуються з записами в медичній картці [PERSON] , оригінал якої було досліджено в судовому засіданні. Таким чином показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] підтверджується, що до лікаря психіатра [PERSON] не направляли. Це також підтвердив свідок [PERSON] лікар-психіатр, який показав, що такий хворий як [PERSON] до нього не звертався, будь-якого лікування він йому не призначав. Проте та обставина, що [PERSON] за життя не звертався до лікаря-психіатра не виключає наявність у нього психічних розладів (захворювань) на момент складання заповіту. Висновком судово-психіатричного експерта № 89 встановлено, що [PERSON] на час складання заповіту 29 серпня 2013 року страждав органічним ураженням головного мозку судинного ґенезу з мнестичним зниженням та галюцинаторно-параноїдним синдромом (F06.8); на час складання заповіту 28 серпня 2013 року [PERSON] за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (а.с.224-230). Такі висновки зроблено експертом на підставі дослідженої медичної документації [PERSON] та показань свідків, які були допитані судом. У відповідності до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року N 8 "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" при перевірці й оцінці експертного висновку судом з'ясовано, що при призначенні та проведенні експертизи було додержано вимоги законодавства; обставин, які виключали б участь експерта у справі не встановлено; перевірено компетентність експертів, які мають вищу медичну освіту за спеціальністю «судово-психіатрична експертиза» та відповідний страж роботи; висновок надано у межах повноважень експерта; відповіді на поставлені перед експертом питання надано в повному обсязі та вони відповідають встановленим фактичним даним; дослідницька частина узгоджується з підсумковим висновком експерта; висновок є обґрунтованим, оскільки експертами прийнято до уваги показання свідків як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, досліджено медичну документацію; висновок експерта узгоджується з іншими матеріалами справи. Зазначений висновок експерта не суперечить показанням свідків, які були допитані судом та документам, які були досліджені в судовому засіданні: КГ- головного мозку (а.с.5), епікриз з історії хвороби [PERSON] (а.с.9), повідомленням КЗ «В/верхньодніпровський ЦПМСД» від 28 липня 2014 року про діагноз хворого [PERSON] та причину його смерті (а.с.65), повідомленням головного лікаря КЗ «Верхньодніпровської ЦРЛ» від 11 вересня 2014 року про лікування хворого [PERSON] (а.с.66). На підставі вищевикладеного, оцінивши докази кожний окремо та в їх сукупності, суд приходить до висновку, що на момент складання заповіту [PERSON] 28 серпня 2013 року його волевиявлення не відповідало його внутрішній волі через психічне захворювання та він за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. При цьому суд не приймає показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] як доказ адекватності поведінки [PERSON] та відповідності його волевиявлення його внутрішній волі на час складання заповіту з огляду на таке. Свідок [PERSON] суду показав, що він був знайомий з [PERSON] дуже давно. [PERSON] скаржився на колишню дружину та сина, оскільки вони хотіли його отруїти, він був адекватним. Також [PERSON] розповідав, що його хотіли відправити до психічної лікарні, проте він звідти втік. Отже такі показання свідка [PERSON] не суперечать показанням інших свідків, проте свідчать лише про те, що сам свідок сприймав таку поведінку [PERSON] як нормальну. Окрім того суд звертає увагу, що одну й ту саму ситуацію [PERSON] та свідки [PERSON], [PERSON] сприймали по різному, зокрема зі слів свідка [PERSON], [PERSON] вважав, що його хотіли відвести до психічної лікарні і він втік, а свідки [PERSON] та [PERSON] свідчили, що вони відвозили його на обстеження і він звідти втік. Це також підтверджується письмовими доказами (а.с.27). Свідок [PERSON] суду показала, що вона спілкувалася з [PERSON] та вважала його адекватним, він скаржився на сина та його сімю. Так само свідок [PERSON] не помічала будь-якої неадекватної поведінки у [PERSON], скаржився на сина. Свідок [PERSON] суду показав, що був знайомий з [PERSON] та він сам захотів залишити квартиру [PERSON], оскільки вона раніше допомагала йому. Він його привіз до Пушкарівської сільської ради та секретар сільської ради запитала чи зможуть вони доглянути [PERSON] [PERSON] сам віддав їм заповіт. Вони відвозили його до реанімації. Показання цих свідків є неконкретними та є лише їхньою особистою оцінкою адекватності [PERSON] без зазначення конкретних випадків та стосуються лише мотивів того, чому [PERSON] склав заповіт на [PERSON], оскільки, з їх слів, до одруження на [PERSON], [PERSON] та її чоловік доглядали [PERSON] та його колишню дружину. Отже, показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не спростовують висновки суду про те, що волевиявлення [PERSON] на час складання заповіту 28 серпня 2013 року не відповідало його внутрішній волі через його психічну хворобу. Згідно з ч. 2 ст. 1257 Цивільного кодексу України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. На підставі встановлених судом обставин та перевірки їх доказами, суд приходить до висновку, що волевиявлення заповідача [PERSON] на момент складання заповіту 28 серпня 2013 року не відповідало його волі через його психічний стан, а тому є підстави для визнання цього заповіту недійсним. У звязку з чим суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача [PERSON] про визнання заповіту недійсним, а тому позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, приймаючи до уваги, що позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви в сумі 250 грн. (а.с.1) та понесено витрати на залучення експерта в сумі 3180 грн. 74 коп. (а.с.203), суд приходить до висновку, що понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Разом з тим, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору, яка підлягала сплаті позивачем відповідно до ставок, визначених ст. 4 Закону України «Про судовий збір» станом на час звернення до суду, тобто в сумі 243 грн. 60 коп. А переплачена сума судового збору в розмірі 6 грн. 40 коп. може бути повернута позивачу за його заявою.

Outcome: approved