Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

14 травня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS]. 06 червня 2003 року вона здала [PERSON] в піднайм свій будинок строком на три роки, уклавши відповідний договір, і зареєструвала останнього за вказаною адресою. Строк дії договору піднайму закінчився 06 червня 2006 року, але [PERSON] до цього часу з реєстраційного обліку не знявся. Починаючи з 2010 року відповідач створював їй неможливі умови проживання у будинку, так як систематично зловживав спиртними напоями, постійно вчиняв сварки та бійки, руйнував будинок, вибиваючи скло у вікнах та двері, крадучи її особисті речі та документи. З цього приводу вона неодноразово зверталася до Білопільського РВ УМВС України в Сумській області. 13 травня 2013 року [PERSON] нарешті зібрав свої речі та пішов з її будинку, але добровільно знятися з реєстрації відмовився. Посилаючись на вказані обставини [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був сповіщений про час, день і місце розгляду справи, причин неявки не повідомив. Представник третьої особи - Білопільського РС УДМС України в Сумській області в судове зсідання не з'явився, хоча належним чином був сповіщений про час, день і місце розгляду справи, причин неявки не повідомив. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачка проти заочного вирішення справи не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Заслухавши позивачку, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, суд приходить до наступних висновків. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ №802913, виданого на підставі рішення виконкому Білопільської міської ради (в замін договору купівлі - продажу, оформленого Українською універсальною біржою 20 червня 2001 року), [PERSON] є власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а. с. 8). Відповідно до договору піднайму від 06 березня 2003 року, укладеного між сторонами в справі, [PERSON] здала [PERSON] в піднайм будинок площею 53,9 кв. м., розташований за вказаною вище адресою терміном на три роки. За умовами вказаного договору відповідач взяв на себе зобов'язання утримувати будинок позивачки у належному стані (а. с. 9). Згідно будинкової книги відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 06 червня 2003 року (а. с. 10-13). З довідки Білопільської міської ради Сумської області від 12 травня 2014 року вбачається, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS]. [PERSON], [INFO], також зареєстрований за вказаною адресою, але фактично не проживає (а. с. 14). Відповідач створює позивачці неможливі умови проживання у будинку, що знаходиться за вказаною вище адресою, зокрема, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, вчиняє сварки та бійки, вибиває вікна і двері, краде особисті речі, у зв'язку з чим остання протягом березня - квітня 2013 року неодноразово зверталась до Білопільського РВ УМВС України в Сумській області з відповідними заявами, про що свідчать наявні в матеріалах справи постанови про закриття кримінального провадження від 29 березня, 10 та 20 квітня 2013 року (а. с. 19 - 22). Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 26 червня 2013 року, яким [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову про виселення з будинку та зняття з реєстраційного обліку [PERSON], встановлено, що останній переїхав до своїх батьків у с. Тучне Білопільського району і з 13 травня 2013 року в будинку позивачки не проживає (а. с. 15-16). За змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ. У яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що відповідач не проживає у будинку позивачки понад рік. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення будь-яких порушень права власності, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов'язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 1 ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. За змістом ч. 1 ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] на даний час не є членом родини позивачки [PERSON], не є власником або наймачем житлового будинку [ADDRESS], який належить останній на праві власності, не проживає в будинку понад рік, а лише зареєстрований в ньому. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про задоволення позову [PERSON] і визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS]. Згідно ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягає судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. (а. с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved