Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним іпотечний договір №02-23-Ф070661П/Ф070660П-1401, укладений 22.08.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В.Г., реєстровий №9258. Позивач вважає, що іпотечний договір, за яким [PERSON] передав в іпотеку домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], був укладений відповідачами з порушенням вимог ч.6 ст.203 Цивільного кодексу України, ст.177 Сімейного кодексу України, статті 17 Закону України "Про охорону дитинства", статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», отже є недійсним на підставі ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, оскільки відповідачами під час укладання оспорюваної угоди було порушено вимоги законодавства щодо погодження в установленому законом порядку з органом опіки та піклування передачі в іпотеку домоволодіння, право користування яким він мав, як неповнолітній син відповідача [PERSON] Від свого народження по теперішній час позивач постійно проживає в іпотечному будинку разом з батьком [PERSON] та матір'ю [PERSON]. Позивач мав зареєстроване місце проживання в іпотечному будинку з 2005 року, безпосередньо перед укладенням іпотечного договору батько позивача [PERSON] зняв позивача з реєстрації, проте останній залишався там проживати без реєстрації. Тільки 11.10.2014 року позивача знову було зареєстровано в іпотечному будинку. Позивач народився [INFO] року, отже на час укладення іпотечного договору йому виповнилось повних дев'ять років. Отже укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право власності або право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, згідно ст.ст.203, 215 ЦК України. В судовому засіданні представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Також зазначили, що позивачем строк позовної давності не пропущений, оскільки про порушення свого права він дізнався у 2015 році, після досягнення повноліття, а тому це не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Також щодо заяви представника відповідача про накладення арешту на майно, яке є предметом застави, вказали, що дане клопотання є необґрунтованим та у його задоволенні просили відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення, підтвердив обставини, зазначені позивачем в обгрунтування заявлених вимог. Представник відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі за необґрунтованістю. Також надав заяву про накладення арешту на майно, що є предметом застави, в порядку ч.5 ст.1057-1 ЦПК України. Крім цього представник відповідача надав до суду заяву про застосування строку позовної давності, вказав, що строк позовної давності сплив у 2010 році, з цих підстав також просив у задоволенні позову відмовити. Позивач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку. Заслухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Акціонерний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та [PERSON], батьком позивача, укладено іпотечний договір №02-23-Ф070661П/Ф070660П-1401, згідно якого останній передав в іпотеку в якості забезпечення своїх зобов'язань за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №Ф070661П від 22 серпня 2007 року [PERSON] та за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №Ф0706600П від 22 серпня 2007 року домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.6-7). Згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Херсонського державного бюро технічної інвентаризації від 07.08.2007 року [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] (а.с.13). Згідно державного акту на право власності серія [NUMBER] від 16.08.2007 року [PERSON] є власником земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] площею 0,0762 га, яка призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (а.с.14). Відповідно до актового запису про народження №790, зробленого 02.12.1997 року Комсомольським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Херсона, батьками [PERSON], [INFO], записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.17а). Позивач на момент укладення договору іпотеки був малолітньою особою, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] що переданий у іпотеку його батьком [PERSON], є єдиним та постійним місцем його проживання, від дня народження по теперішній час позивач постійно проживає в іпотечному будинку разом з батьками [PERSON] та [PERSON] Зазначену обставину підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Перед укладанням іпотечного договору батько позивача зняв його з реєстрації в зазначеному вище житловому будинку, проте позивач продовжував проживати там та користуватися цим житлом. З відміток в будинковій книзі вбачається, що [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 15.11.2005 по 01.02.2006 року, після чого з 11.10.2014 року по теперішній час (а.с.18). Доводи представника відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» про те, що позивач на момент укладання іпотечного договору був зареєстрований та проживав разом з матір'ю за іншою адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою ДП «Житлоцентр» від 16.08.2007 року, суд до уваги не приймає з наступних підстав. Судом встановлено, що ДП «Житлоцентр» на момент видачі зазначеної довідки не мало відношення до будинку [ADDRESS] не обслуговувало його, не вело облік зареєстрованих в цьому осіб. Такий облік на час укладання спірного договору вів ЖЕК №1 Суворовського району м.Херсону, а на даний час веде ПП ВЖЦ «Аріадна». Відповідно до довідки ПП ВЖЦ «Аріадна» від 17.01.2017 року [PERSON] була зареєстрована одна за адресою: [ADDRESS], як її власник, з 23.06.2004 по 11.05.2011 року. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Аналогічні положення закріплює ч. 2 ст. 177 СК України. У статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» зазначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. За п. 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у м.Києві та м.Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної в місті ради за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з'ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини. Районна, районна у м. Києві та м. Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної в місті ради може відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса для накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, передбачених ч.5 ст.177 Сімейного кодексу України. За ч.5 ст.177 СК України однією з підстав відмови органу опіки і піклування у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини є обставина, яка свідчить про те, що вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.6 ст.203 Цивільного кодексу України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За таких обставин передача нерухомості в іпотеку відбулася всупереч вимогам статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» без передньої згоди органу опіки та піклування, спірний договір іпотеки не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, а тому на підставі статті 215 ЦК України він підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує майнові права малолітньої дитини. Відсутність реєстрації дитини в житловому будинку, що переданий в іпотеку, не є підставою для відмови в позові. Доводи представника відповідача щодо спливу строку позовної давності суд до уваги не приймає з урахуванням ч.4 ст.261 ЦК України, якою передбачено, що у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття, а позивач досяг повноліття у 2015 році. Щодо заяви представника відповідача про накладення арешту на майно, яке є предметом застави, в порядку ч.5 ст.1057-1 ЦК України, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За змістом ч.5 ст.1057-1 ЦК України, визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Цивільний кодекс України доповнено ст.1057-1 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань» №5405-VІ від 02 жовтня 2012 року, що набрав чинності 04 листопада 2012 року. Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно приписів ч.1, 2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Отже, положення ч.5 ст.1057-1 ЦК України щодо права кредитодавця звернутися до суду з заявою про накладення арешту на майно застосовуються лише до відносин, що виникли після набрання ним чинності. З матеріалів справи судом встановлено, що іпотечний договір №02-23-Ф070661П/Ф070660П-1401 між Відкритим акціонерним товариством «Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладений 22.08.2007 року. Таким чином, приписи ч.5 ст.1057-1 ЦК України не підлягають застосуванню до правовідносин за договором між Відкритим акціонерним товариством «Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та [PERSON], а тому в задоволені заяви представника відповідача про накладання арешту на заставне майно слід відмовити.

Outcome: approved