Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

14 квітня 2016 року [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, в обґрунтування якого вказав, що перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В 2014 році шлюб був розірваний. Від шлюбу мають двох синів [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Після визначення місця проживання дитини за рішенням суду від 20 жовтня 2015 року з [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, тобто до 01 грудня 2021 року, починаючи утримання з 14.05.2015 року. Під час розгляду даної справи предметом оцінки не були ті обставини, що у сторін є повнолітній син [PERSON], який продовжує навчання на контрактній основі в Харківському національному медичному університеті. Вартість оплати за весь період навчання складає 96 950,00 грн. На теперішній час позивач витрачає значні кошти на оплату проживання та навчання сина в Харкові, що впливає на розмір доходу позивача та можливість з урахуванням всіх необхідних обовязкових платежів виплачувати відповідачеві аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу. Також на утримані позивача перебуває непрацездатна матір, яка отримує мінімальну пенсію та страждає на різні захворювання, в тому числі на цукровий діабет. Позивач є фізичною особою-підприємцем та його дохід без урахування всіх податків та відрахувань за період з 01 травня 2015 року по грудень 2015 року складає 500 000,00 грн. Згідно з розрахунків виконавчої служби аліменти за травень 2015 року складають 38 477,18 грн., а за липень 2015 року 1316,00 грн., що вказує на нерегулярний мінливий дохід, що в подальшому призводить до спору між сторонами при визначені щомісячного розміру аліментів, що підлягають виплаті. Відповідно до ст. 180 СК України обовязок по утриманню дітей покладається в рівних частинах на обох батьків. Згідно з Законом України «Про державний бюджет України на 2016 рік» прожитковий мінімуму на дітей у віці від 6 до 18 років з 1 січня 2016 року становить 1167,00 грн., з 1 травня 2016 1228,00 грн., з 01 грудня 2016 р. 1313,00 грн. На даний час розмір аліментів, які підлягають стягненню з [PERSON], набагато перевищує розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, який повинні забезпечити для дитини обидва з батьків, однак з причини нерегулярного та мінливого доходу ця сума не стабільна та в певні місяці зводиться до мінімуму. Вказує, що з продовженням навчання старшого сина та наявністю на утриманні непрацездатної матері регулярні витрати не дають позивачеві можливості виплачувати аліменти у розмірі, встановленому рішенням суду. Відповідач є субєктом підприємницької діяльності, отримує значний дохід та в рівній мірі з позивачем зобовязана утримувати сина. Позивач має змогу виплачувати аліменти в твердій сумі в розмірі 2500,00 грн. на місяць, що виключить розбіжності з приводу нарахування сум аліментів. Окрім цього позивач добровільно несе додаткові витрати, які повязані з розвитком дитини. Стягнення аліментів в розмірі 1/4 від усіх доходів порушує права та погіршує становище старшого сина [PERSON], а також позбавляє позивача можливості проводити прогресивні зміни в розвитку своєї підприємницької діяльності, яка потребує капітальних вкладень. На підставі зазначеного просить суд зменшити розмір аліментів, які стягуються за рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 20.10.2015 року (справа №264/2953/15-ц) на користь [PERSON] на утримання [PERSON], [INFO], з 1/4 частини з усіх видів його доходів до 2500,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття; відкликати виконавчий лист, виданий за рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 20.10.2015 року (справа №264/2953/15-ц). Позивач позовні вимоги підтримав, просив розглянути справу за його відсутності. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не зявився. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала до суду письмові заперечення, в яких зазначила, що договір про навчання сина [PERSON] був укладений між ректором ХНМУ та [PERSON] Будь-яких доказів по сплаті послуг за навчання та надання матеріальної допомоги повнолітньому сину [PERSON] позивач до суду не надав. Доходи позивача за півріччя становлять 500 703,86 грн., що значно вище за прожитковий мінімум. Рішення суду про стягнення аліментів позивач не оскаржував. Для зменшення або збільшення розміру аліментів повинні мати місце певні підстави, які підтверджені доказами. Посилання на погіршення матеріального становища [PERSON] не підтверджується жодним документом. Наявність непрацездатної матері та повнолітнього сина не є законною підставою для зменшення аліментів. Вказує на відсутність доказів про те, що позивач є єдиним сином [PERSON] Докази щодо стану здоровя [PERSON] вважає неналежними, оскільки не містять чіткої дати їх видачі та деякі з них датовані 1990 роком. [PERSON] не звертався до суду про стягнення аліментів з жодного з батьків. Матеріальна допомога повнолітньому [PERSON] надається обома батьками добровільно з урахуванням їх матеріального становища. За даними податкового обліку доходи позивача за 2014 рік становлять 2 030 967,33 грн., хронічними захворюваннями позивач не страждає, склад його сімї не змінився, офіційно позивач не одружений, має регулярний дохід. На підставі зазначеного просила відмовити у позові. Також в судовому засіданні представник відповідача зазначила, що фактично всі витрати на утримання старшого сина [PERSON], в тому числі оплата послуг навчання за контрактом, [PERSON] та [PERSON] несуть в рівних частках порівну. Підтвердила той факт, що, окрім виплати аліментів за рішенням суду, позивач бере ще участь у додаткових витратах на малолітню дитину, а саме в спорті, витратах на одяг, оплаті спортивних секцій. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, у відповідності з вимогами ст. 212 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом на підставі досліджених в судовому засідання доказів встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Іллічівського районного управління юстиції м.Маріуполя Донецької області 14.10.2004р. серії І-НО №415513 (т.1 а.с.7). Також від шлюбу мають повнолітнього сина [PERSON], [INFO] (т.1 а.с. 17), який на теперішній час навчається на другому курсі Харківського національного медичного університету на денній формі навчання (т.1 а.с. 15). Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 вересня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано (т.1 а.с.6). Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 жовтня 2015 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, тобто до 01 грудня 2021 року, починаючи утримання з 14.05.2015 року. При визначенні розміру аліментів в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно Іллічівський районний суд м.Маріуполя Донецької області в своєму рішенні від 20 жовтня 2015 року виходив з обставин того, що відповідач є фізичною особою-підприємцем та має стабільний дохід. Інші обставини не були предметом оцінки, оскільки сторонами не спростовувався заявлений розмір аліментів. Судом встановлено, що сторони мають повнолітнього сина [PERSON], 14 березня 1997 року, який продовжує навчання на денній формі в Харківському національному державному університеті на контрактній основі. Згідно з контрактом № 140541 від 20 серпня 2014 року, укладеним між Харківським національним державним університетом та [PERSON], університет взяв на себе зобовязання за рахунок коштів замовника здійснити навчання студента [PERSON] (пункту 1.1.); розмір плати за весь час навчання складає 96 950,00 грн. (пункту 4.1.) (т.1 а.с. 19). В судовому засіданні представники обох сторін підтвердили, що сторони [PERSON] та [PERSON], як батьки, в рівній мірі несуть витрати на виконання зобовязань по контракту за навчання повнолітнього сина, а також на організацію його побуту і проживання в місті Харкові. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За таких підстав зазначені обставини щодо спільних витрат на утримання повнолітнього сина [PERSON], який продовжує навчання, та надання йому батьками матеріальної допомоги суд вважає встановленими та такими, що не підлягає доказуванню. Також згідно з договором купівлі-продажу від 04 квітня 2016 року [PERSON] придбав у власність трикімнатну квартиру в місті Харкові за 457318,00 грн. (т.2 а.с. 54), що, з огляду на його вік, відсутність самостійного доходу, навчання на денній формі в університеті, свідчить про значну добровільну підтримку з боку обох батьків. Згідно ч. 1 ст. 199 Сімейного кодексу України (далі - СК України), якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. У п. 20 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Верховний Суд України розяснив, що обовязок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обовязкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у звязку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. При цьому у будь-якому випадку дитина повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, що гарантовано як нормами СК України, так і Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року. Отже судом встановлено, що [PERSON] на виконання наведених вище положень сімейного законодавства в добровільному порядку бере участь в утриманні повнолітнього сина [PERSON] в період його навчання в м.Харкові. Крім того, позивач має на утриманні непрацездатну матір [PERSON], яка є пенсіонером, що підтверджується пенсійним посвідченням від 19 грудня 2002 року (т.1 а.с.20, 28). Згідно з довідкою з УПФУ в Іллічівському районі м.Маріуполя від 20 травня 2016 року [PERSON] перебуває на обліку та отримує пенсію за віком в розмірі 1213,90 грн. (т. 1 а.с. 45). 30.06.2015 року та 13.07.2015 року матір відповідача зверталась за медичною допомогою, перебувала на лікуванні із серцево-судинним захворюванням, у звязку із цим також знаходиться на «Д» обліку у терапевта (т.1 а.с. 24,25, 27). Згідно з ч. 1 ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. З урахування даних обставин та на виконання положень ст. 202 СК України позивач [PERSON] має право в добровільному порядку утримувати і надавати допомогу своїй непрацездатній матері, яка з урахуванням розміру пенсії та стану здоровя може потребувати такої допомоги. Крім того, як із встановлених в судовому рішенні Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 20 жовтня 2015 року (справа №264/2953/15-ц) обставин, так і в судовому засіданні представники обох сторін підтвердили той факт, що окрім сплати аліментів у встановленому законом розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу, [PERSON] добровільно бере участь у житті обох дітей, в тому числі повнолітнього сина [PERSON], надає їм фінансову та матеріальну допомогу, бере участь у додаткових витратах на дитину [PERSON], що викликані розвитком здібностей дитини та спортивними заняттями. Вказане свідчить про належне ставлення позивача до покладених батьківських обовязків щодо малолітньої дитини. Згідно з довідкою про сплачені аліменти, виданою Іллічівським відділом державної виконавчої служби Маріупольського МУ юстиції від 16.02.2016 року, [PERSON] було сплачено на реквізити відповідача аліменти за виконавчим листом №264/2953/15-ц від 02.11.2015 року: з 02 грудня 2015 року по 12 січня 2016 року на загальну суму 53 467,00 грн. (т.1 а.с. 21). Згідно ч. 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Основним призначенням аліментів для дитини є забезпечення її належного рівня життя та задоволення загальновизнаних потреб для гармонійного розвитку дитини. Водночас суми грошових коштів, отримуваних в якості аліментів, не повинні бути способом збагачення для одержувача аліментів або спонукати його до невиправданих витрат на дитину. У відповідності до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось і з них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 3 статті 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України визначаються обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При вирішенні матеріального становища позивача та його можливості виплачувати аліменти в розмірі, встановленому судовим рішенням, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрований фізичною особою -підприємцем та згідно з довідкою з Іллічівського відділення Маріупольської ОДПІ ГУ Міндоходів у Донецькій області від 01.02.2016 року загальна сума його доходу за період 01.05.2015 року по 31.12.2015 року згідно з податковими деклараціями платника єдиного податку становить 500703,86 грн. (т.1 а.с.16). Основним видом діяльності [PERSON] згідно з податковою декларацією є надання в оренду й експлуатація власного чи орендованого майна (т.2 а.с. 58, 89). Згідно з податковою декларацією платника єдиного податку фізичної особи-підприємця [PERSON] дохід за перший квартал 2016 року становить 68751,25 грн., за перше півріччя 2016 року 116 083,24 грн. (т.2 а.с.60, 61, 89). Згідно з ч. 1 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів визначено постановою Кабінету Міністрів України № 146 від 26.02.1993 року, пунктом 16 якої встановлено, що утримання аліментів провадиться з доходів від підприємницької діяльності. Відповідно до витягу з реєстру платників єдиного податку [PERSON] як фізична особа підприємець перебуває на спрощеній системі оподаткування на 3 групі платників єдиного податку без реєстрації ПДВ. Ставка податку становить 5% (а.с. 56, 57). Особливістю застосування та призначення спрощеної системи оподаткування є визначення певного податку у відсотках від загального отриманого доходу субєкта господарювання, який має сплатити останній, без урахування валових витрат або інших обовязкових платежів, які в ході своєї діяльності несе субєкт господарювання. На відміну від прибутку, дохід представляє собою всі грошові кошти або матеріальні цінності, отримані фізичною особою за певний термін. Розмір всіх надходжень відображається в деклараціях підприємця. Отже визначення сум доходів в декларації [PERSON] із подальшим стягненням аліментів в розмірі 1/4 частини від доходу здійснюється державним виконавцем без урахування загальнообовязкових платежів, витрат на виробництво, оренди і утримання державного (комунального) майна, собівартості виготовленої продукції, послуг, майна, які були предметом реалізації і здійснення господарської діяльності. Також при даному способі обчислення аліментів не враховується вимушена необхідність [PERSON], як підприємця, у проведені системних капіталовкладень під час здійснення господарської діяльності з метою подальшого утримання та розвитку підприємництва. Крім того, до складу витрат, що були обєктом оподаткування та визначення розміру аліментів не увійшли, зокрема, витрати [PERSON] на оплату оренди землі, які були здійснені відповідно до укладених договорів оренди землі та наданих податкових декларацій з плати за землю за 2016 рік (т.2 а.с. 62-66). З представлених податкових декларацій з плати за землю за 2016 рік вбачається, що позивач має значну кількість укладених договорів оренди землі, за якими має обовязок своєчасно відповідно до положень діючого законодавства сплачувати орендну плату, до складу якої входить земельний податок. Згідно з пунктом 14.1.147 Податкового кодексу України плата за землю обовязковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Згідно з представленими платіжними дорученнями №7 від 28.04.2016 року на суму 6 400,00 грн., №0000000067 від 26.02.2016 року на суму 6 390,00 грн., №1111111111 від 25.01.2016 року на суму 4 470,00 грн., №55 від 22.03.2016 року на суму 1 550,00 грн., №6 від 22.02.2016 року на суму 6 400,00 грн., №5 від 09.03.2016 року на суму 1 550,00 грн., №5 від 28 квітня 2016 року на суму 1550,00 грн. позивачем було перераховано до бюджету плату за землю (т.2 а.с.68 -75). Вказані суми податку не враховуються органом ДВС як вимушені валові видатки підприємця [PERSON] під час нарахування сум аліментів, проте вони є значними та суттєво впливають на матеріальний стан і платоспроможність позивача, як платника аліментів. У даному випадку одночасне обрахування аліментів в розмірі 1/4 частини від загального валового доходу позивача без урахування всіх вимушених (обовязкових) витрат, в тому числі податків, за економічними показниками може призвести до відсутності чистого прибутку в особи-підприємця, що за своїм змістом є метою здійснення підприємницької діяльності та засобом до існування позивача. Згідно зі статтею 42 Господарського кодексу України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється на основі: комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом. Отже за своїм змістом підприємництво як вид господарської діяльності, в першу чергу, спрямовано на отримання саме прибутку, а покладення на позивача вочевидь непомірного розміру аліментів в 1/4 частині від усього доходу створює надмірне матеріальне навантаження та може призвести до припинення підприємницької діяльності та, як наслідок, втрати соціального результату. Наведені вище обставини мають істотне значення для визначення способу та розміру стягнення аліментів з позивача, та, на думку суду, є підставою для заміни розміру аліментів шляхом визначення їх у твердій грошовій сумі. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 05 лютого 2014 року по справі №6-143цс13, було відзначено, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже з практики Верховного суду України вбачається можливість зміни розміру аліментів з одного виду стягнення на інший. Відповідно до ч .9 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. З урахування зазначеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність зміни способу присудження аліментів з 1/4 частини на тверду грошову суму. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів в твердій сумі, суд згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у Постанові № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», повинен урахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Так, малолітній [PERSON] згідно з протоколом ультразвукового дослідження від 19.03.2016 року має ехоознаки гепатомегалії, хронічний холецистит, синдром «жовчного сладжа», дифузні зміни печінки, підшлункової залози, деформацію жовчного міхура. Лікарем рекомендовано консультацію гастроентеролога, УЗД-контроль (т.1 а.с. 63). [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець та загальна суму доходу за період з 01.01.2015 року по 30.09.2015 року складає 901 434,00 грн., за період з 01.10.2015 року по 31.12.2015 року сума чистого оподатковуваного доходу складає 6 636,67 грн., що підтверджується листом Іллічівського відділення Маріупольської ОДПІ ДФС у Донецькій області від 22.06.2016 року (т.2 а.с. 80). Вказані відомості свідчать про наявність матеріальної можливості у відповідача на рівну участь в утриманні дитини одночасно із обовязком позивача, як батька. Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Стаття 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Згідно частини 2 статті 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" від 25.12.2015 р. N 928-VIII мінімальний прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років становить 1531 гривень. При вирішенні спору суд враховує положення статті 180 СК України, за змістом якої закріплено обовязок обох батьків в рівній мірі брати участь у матеріальному забезпечені їх дитини. Тобто в разі визначення розміру аліментів, які має виплачувати [PERSON] на утримання малолітньої дитини, слід брати до уваги аналогічний розмір витрат [PERSON] на потреби дитини. Отже заявлений позивачем розмір аліментів в 2500,00 грн. на місяць із урахуванням рівного обовязку батьків на утримання дитини буде створювати сукупний розмір матеріального забезпечення для дитини [PERSON], [INFO], в сумі 5000,00 грн., що, з огляду на встановлений законом мінімальний рівень життя, буде в достатній мірі забезпечувати потреби дитини та відповідати інтересам обох батьків. Доводи відповідача щодо її значних витрат у підприємницькій діяльності та наявності на її утримані непрацездатної матері не є вирішальною підставою для відмови у позові або покладенні на позивача надмірного розміру аліментів, оскільки відповідачем не представлено доказів розміру вимушених витрат на лікування та розміру доходів непрацездатної матері, яка є пенсіонером МВС (т.1 а.с74). З урахуванням викладеного суд вважає доцільним задовольнити позовні вимоги позивача та змінити вид і розмір стягуваних аліментів з [PERSON] на утримання малолітньої дитини [PERSON], 01 грудня 2003 року, з 1/4 частини з усіх видів його доходів щомісячно, на аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2 500,00 грн. щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Розмір сплаченого позивачем судового збору становить 551,20 грн., який підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved