Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-11 00:00:00

[PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] і прийняла спадщину. [PERSON] був спадкоємцем другої черги за законом і прийняв спадщину після смерті [PERSON], яка настала [INFO]. [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON], однак не встигла оформити спадкові права. [INFO] помер [PERSON]. До складу його спадщини входила, зокрема, земельна ділянка площею 5,1546 га, яка знаходиться на території Обухівської сільської ради. В даний час [PERSON] не може оформити спадкові права після смерті [PERSON] на земельну ділянку площею 5,1546 га, яка знаходиться на території Обухівської сільської ради і яка належала [PERSON], оскільки правовстановлюючий документ (державний акт) на це майно не видавався у зв'язку зі смертю власника. Крім того: Рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 19 червня 2014 року визнано відумерлою спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON], а за територіальною громадою с. Обухів Мурованокуриловецького району Вінницької області визнано право на земельну частку (пай) № [NUMBER], площею 5,1546 га, розташовану на території Обухівської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області, що залишилось після смерті [PERSON] 10 вересня 2015 року за Обухівською сільською радою було зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку за кадастровим номером [NUMBER], що була визнана відумерлою після [PERSON] спадщиною. Рішенням № 24 3 сесії 7 скликання Обухівської сільської ради від 15 грудня 2015 року [PERSON] було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,00 га. Рішенням № 70 6 сесії 7 скликання Обухівської сільської ради від 04 травня 2016 року затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки [PERSON], передано зазначену земельну ділянку площею 2,0000 га у власність [PERSON] та зобов'язано зареєструвати речове право на земельну ділянку за останнім. Із земельної ділянки за кадастровим номером [NUMBER] було виділено земельну ділянку площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства за кадастровим номером [NUMBER]. 11 травня 2016 року за [PERSON] було зареєстровано речове право на земельну ділянку за кадастровим номером [NUMBER] площею 2,0000 га. 16 травня 2016 року рішенням апеляційного суду Вінницької області скасовано рішення Мурованокуриловецького районного суду від 19 червня 2014 року про визнання відумерлою спадщини після смерті [PERSON] і постановлено нове, яким у задоволенні позову відмовлено. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно № 30024438 від 13 червня 2016 року скасовано державну реєстрацію права комунальної власності Обухівської сільської ради на земельну ділянку за кадастровим номером [NUMBER]. 25 липня 2016 року [PERSON] в інтересах [PERSON],звернувся до суду і просить: 1) скасувати як незаконне рішення № 24 3 сесії 7 скликання Обухівської сільської ради від 15 грудня 2015 року; 2) скасувати як незаконне рішення № 70 6 сесії 7 скликання Обухівської сільської ради від 04 травня 2016 року; 3) скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 2,0000 га, яка знаходиться в землях Обухівської сільської ради і зареєстрована за [PERSON]; 4) визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 5,1546 га, яка знаходиться в землях Обухівської сільської ради і належала [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON]; 5) стягнути судові витрати згідно доданих квитанцій. [PERSON] у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача - Обухівської сільської ради в судовому засіданні 11 серпня 2016 року позовні вимоги не визнала і суду пояснила: Оскільки спадкова земельна ділянка площею 5,1546 га, яка знаходиться в землях Обухівської сільської ради, після смерті [PERSON] з [INFO] ніким не була оформлена, ця частина спадщини була визнана в судовому порядку відумерлою і перейшла у комунальну власність сільської ради. Після реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку, сільська рада її частину виділила учаснику АТО [PERSON], який виготовив відповідну технічну документацію, а тому вона рішенням № 70 6 сесії 7 скликання Обухівської сільської ради від 04 травня 2016 року була затверджена, а земельна ділянка - передана у приватну власність [PERSON] Вважає, що [PERSON] за давністю втратила право на спадкування земельної ділянки, яка належала чоловіку її тітки. Просила в позові відмовити. В судове засідання 12 серпня 2016 року сільський голова Обухівської сільської ради не з'явилася, попередньо подавши заяву про закінчення розгляду справи за її відсутності (а.с. 74). Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні 11 серпня 2016 року позов не визнала і суду пояснила: Її син [PERSON] є учасником АТО. За законодавством та зобов'язаннями держави Україна, він має право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки площею до 2,0000 га для ведення ОСФГ. Після відповідного звернення до Обухівської сільської ради, у грудні 2015 року йому дали дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2,0000 га із земель комунальної власності. Він оплатив роботи і виготовив проект землеустрою, 04 травня 2016 року сільська рада своїм рішенням затвердила його, а 11 травня 2016 року за [PERSON] у відповідному порядку зареєстровано право власності на земельну ділянку. Вважає, що [PERSON] має право на земельну ділянку, дотримався порядку її отримання і оформлення, а тому не повинен бути позбавлений права власності на неї. В судове засідання 12 серпня 2016 року [PERSON] не з'явилася, попередньо подавши заяву про закінчення розгляду справи за її відсутності (а.с. 73). Розглянувши справу у судовому засіданні, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін у судовому засіданні, суд прийшов до висновку що позов є таким, що підлягає до задоволення, виходячи з наступного: Об'єктом спадкового наступництва є спадщина, тобто вся сукупність прав та обов'язків спадкодавця, в яких він перебував на момент своєї смерті і які за своєю правовою природою є невіддільними від особи їх носія і здатні перейти до інших осіб. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (с. 1 ст. 1220 ЦК України). [INFO] в с. Петрівка Мурованокуриловецького району Вінницької області помер [PERSON] (а.с. 13). До складу спадщини після смерті [PERSON], відповідно до довідки директора Публічного акціонерного товариства «Вищеольчедаївське» № 1034 від 29 лютого 2016 року (а.с. 23), розпорядження голови Мурованокуриловецької районної державної адміністрації «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо приватизації земельних ділянок та складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянам-членам САТ «Вищеольчедаївське» № 54 від 15 лютого 2007 року (а.с. 24), списку громадян-членів САТ «Вищеольчедаївське», які померли (а.с. 25-26), витягу з технічної документації щодо приватизації земельних ділянок та складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки САТ «Вищеольчедаївське» № 04-03/133 від 25 березня 2014 року (а.с. 28) входило право на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,1546 га, яка розташована на території Обухівської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами Цивільного кодексу України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). З огляду на час смерті спадкодавця ([INFO]) та час розподілу землі між громадянами-членами САТ «Вищеольчедаївське» (15 лютого 2007 року), державний акт на землю на прізвище спадкодавця не видавався. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як передбачено ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб - спадкоємців. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 1223 ЦК України, право спадкування мають особи, визначені у заповіті, і це право у них виникає у день відкриття спадщини - день смерті спадкодавця. З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 44729448, виданої 10 серпня 2016 року (а.с. 66) слідує, що [PERSON] заповіту по своїй смерті не залишав. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України (ч. 2 ст. 1223 ЦК України). Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги (ст. 1258 ЦК України). До першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки ( ст. 1261 ЦК України). Відповідно до свідоцтва про одруження (а.с. 17) дружиною спадкодавця [PERSON] була [PERSON]. З оглянутої в судовому засіданні спадкової справи № 215/2005 (а.с. 75-79) слідує, що спадщину після смерті [PERSON] прийняла [PERSON]. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини (часу смерті спадкодавця). Отже, з [INFO] [PERSON] належала земельна ділянка № [NUMBER] площею 5,1546 га на території Обухівської сільської ради. [PERSON] померла [INFO] (а.с. 14) і не могла оформити своїх спадкових прав на спадщину після смерті чоловіка [PERSON] (не минуло шість місяців для подачі заяви про прийняття спадщини). Зазначена обставина стверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи і видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 44729440 від 10 серпня 2016 року (а.с. 65). Із спадкової справи № 215/2005 (а.с. 75-79) слідує, що спадщину після смерті [PERSON] прийняв брат спадкодавця (а.с. 16, 17, 18) [PERSON] у другій черзі спадкоємців за законом. Зокрема, [PERSON] оформив спадкові права після смерті [PERSON] на житловий будинок, що належав [PERSON] (а.с. 79). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 15), не оформивши право на належну [PERSON] земельну ділянку. Спадщину після смерті [PERSON] прийняла дочка (а.с. 19, 20) [PERSON], яка, зокрема, 02 липня 2012 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 5,8885 га, розташовану на території Обухівської сільської ради, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку (а.с.22). Враховуючи положення Цивільного Кодексу України про належність спадщини спадкоємцю з часу відкриття спадщини, а також факти послідовного прийняття спадщини від [PERSON], належна йому земельна ділянка № [NUMBER] площею 2,0000 га на території Обухівської сільської ради з [INFO] (час смерті [PERSON]) належить [PERSON]. Як зазначалося вище, державний акт на право власності на земельну ділянку № [NUMBER] площею 2,0000 га на території Обухівської сільської ради на прізвище власника [PERSON] не видавався, оскільки той помер до розпаювання земель САТ «Вищеольчедаївське». За таких обставин (відсутність правовстановлюючого документа) спадкоємець позбавлена можливості оформити свої спадкові права на цю земельну ділянку в нотаріуса. Про таке, зокрема, свідчить роз'яснення приватного нотаріуса [PERSON] № 261/01-16 від 21 липня 2016 року (а.с. 27). Суд не приймає як належний доказ у справі заперечення представника Обухівської ради про те, що за давністю [PERSON] втратила право спадкувати спірну земельну ділянку. Так, спадщину після смерті [PERSON] в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняла [PERSON]. Після її смерті спадщину у визначеному ч. 1 ст. 1269 та ч. 1 ст. 1270 ЦК України порядку прийняв [PERSON], а після його смерті - в такому ж порядку спадщину прийняла його дочка - [PERSON]. Стаття 1296 ЦК України передбачає право спадкоємця, який прийняв спадщину, одержати свідоцтво про право на спадщину. Враховуючи вищевикладені докази, суд прийшов до висновку, що за [PERSON] слід визнати в порядку спадкування після смерті [PERSON] право власності на земельну ділянку № [NUMBER] площею 2,0000 га на території Обухівської сільської ради, яка належала [PERSON]. Суд вважає такими, що підлягають до задоволення і вимоги про скасування рішень сесій Обухівської сільської ради та державної реєстрації права власності. Відповідно до ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Право власності є абсолютним і непорушним, ніхто не може бути позбавлений власності інакше, ніж, як виняток, з мотивів суспільної необхідності або за рішенням суду, на підставі, в обсязі і в порядку, встановлених законом(ст. 41 Конституції України). Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Відповідно до ст.ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Громадяни України відповідно до норм ч. 1 ст. 81 ЗК України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Земельним законодавством встановлено як підстави набуття права на землю громадянами та юридичними особами, так і певну процедуру вирішення питання передачі земельної ділянок. Зокрема, у власність громадян можуть бути передані земельні ділянки, які знаходяться у них в користуванні, або з земель запасу державної чи комунальної власності, які не перебувають в користуванні інших осіб, чи після їх вилучення в попередніх користувачів з дотриманням вимог щодо використання земель за цільовим призначенням. Судом встановлено наступне: Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 19 червня 2014 року (а.с. 29-30) визнано відумерлою спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON], що помер [INFO] в с. Петрівка Мурованокуриловецького району Вінницької області та визнано за територіальною громадою с. Обухів Мурованокуриловецького району Вінницької області право на земельну частку (пай) № [NUMBER], площею 5,1546 га, за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Обухівської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області, що залишилось після смерті [PERSON] З метою виконання рішення суду, а також забезпечення можливості використання земельної ділянки в інтересах територіальної громади, рішенням 30 сесії 6 скликання Обухівської сільської ради № 320 від 16 вересня 2014 року (а.с. 31) прийнято земельну ділянку площею 5, 1546 га, що залишилась після смерті [PERSON] і визнана судом як відумерла спадщина, у комунальну власність Обухівської сільської ради. 10 вересня 2015 року право комунальної власності на земельну ділянку площею 5,1546 га (кадастровий номер [NUMBER]) зареєстровано за Обухівською сільською радою (а.с. 39). Рішенням № 24 3 сесії 7 скликання Обухівської сільської ради від 15 грудня 2015 року [PERSON] було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,00 га (а.с. 32). Із земельної ділянки за кадастровим номером [NUMBER] було виділено земельну ділянку площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства за кадастровим номером [NUMBER] (довідка Держземагенства №31-28-99.2/1111/2-16 від 30 червня 2016 року (а.с. 42). Рішенням № 70 6 сесії 7 скликання Обухівської сільської ради від 04 травня 2016 року затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки [PERSON], передано зазначену земельну ділянку площею 2,0000 га у власність [PERSON] та зобов'язано зареєструвати речове право на земельну ділянку за останнім. 11 травня 2016 року за [PERSON] було зареєстровано речове право на земельну ділянку за кадастровим номером [NUMBER] площею 2,0000 га. Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Цивільне право є за своєю суттю правом приватним, воно зосереджене на врегулюванні відносин, які мають особистісний інтерес в житті людини. Основоположний правовий акт цієї галузі - Цивільний кодекс - є Кодексом приватного життя. Розгляд життєвого шляху кожної особи (народження, виникнення право- і дієздатності, вступ у шлюб, створення юридичних осіб, укладання правочинів, і, нарешті, смерть як кінцевий підсумок будь-якого життя) дає обґрунтовані підстави вважати, що посмертний перехід майна померлого до інших осіб є свого роду кінцевим пунктом життєдіяльності особи як суб'єкта права. Відповідно, викладенню права спадкування повинно передувати викладення тих цивільних прав, які мають значення, доки особа бере участь в сфері цивільного обороту. Статтею 1277 ЦК України врегульовано питання переходу до територіальної громади відумерлого майна, щодо якого не виявилося спадкоємців. Зокрема, правовими підставами визнання спадщини відумерлою можуть бути: 1) фізична відсутність спадкоємців за заповітом та (або) за законом; 2) позбавлення спадкоємців за заповітом та (або) за законом права на спадкування; 3) усунення спадкоємців за заповітом та (або) за законом від права на спадкування; 4) відмова від прийняття спадщини спадкоємцями за заповітом та (або) за законом; 5) неприйняття спадщини спадкоємцями за заповітом та (або) за законом. З метою надання спадкоємцям, які з тих чи інших причин не встигли прийняти спадщину вчасно, протягом шести місяців з дня її відкриття, додаткової можливості реалізувати свої права, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини вправі подати заяву про визнання спадщини відумерлою не раніше спливу одного року після відкриття спадщини. Територіальна громада стає власницею відумерлого майна з моменту вступу в законну силу рішення суду про визнання спадкового майна відумерлим. Як зазначалося вище, рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 19 червня 2014 року (а.с. 29-30) визнано відумерлою спадщину після смерті [PERSON] та визнано право власності Обухівської територіальної громади, зокрема, на земельну ділянку № [NUMBER] площею 5,1546 га. Вирішуючи питання про правомірність відведення у власність [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності Обухівської сільської ради площею 2,0000 га, суд приходить до наступного висновку: За змістом ч. 1 ст. 116 ЗК України (редакція станом на час прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян, відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України, провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним Кодексом. На момент прийняття у комунальну власність земельної ділянки № [NUMBER] площею 5,1546 га, належну [PERSON], та на час передачі її частини у приватну власність [PERSON], Обухівська сільська рада мала право саме таким чином розпоряджатися цією земельною ділянкою, оскільки на той момент існувало рішення, що набрало чинності, про визнання її відумерлою. Однак, рішенням апеляційного суду Вінницької області від 16 травня 2016 року (а.с. 37-38) рішення суду першої інстанції скасовано. У цьому ж рішенні зазначено, що суд першої інстанції не перевірив належним чином, чи існують спадкоємці майна, яке належало за життя померлому [PERSON], не витребував із нотаріальної контори спадкову справу на померлого [PERSON] і не з'ясував питання щодо того, чи була прийнята спадщина другим з подружжя і таке інше. Рішення набрало чинності 16 травня 2016 року. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових службових осіб та громадян і підлягаю виконанню на всій території України. Такі приписи містяться у ч. 5 ст. 124 Конституції України та в ч. 1 ст. 14 ЦК України. У зв'язку із прийняттямрішення апеляційним судом Вінницької області від 16 травня 2016 року, рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно № 30024438 від 13 червня 2016 року (а.с. 40) внесено запис про скасування державної реєстрації документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав на земельну ділянку площею 5,1546 га. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 13 червня 2016 року № 61288379 (а.с. 41), за параметрами «право власності на земельну ділянку за кадастровим номером [NUMBER]» відомості відсутні. Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. п. 11, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Аналіз зазначених норм вказує на те, що при ухваленні судами рішень у справах, що стосуються визнання незаконними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про передачу у власність або користування земельних ділянок з'ясуванню підлягають обставини правомірності передачі землі громадянам, зокрема, на якій підставі та чи інша земельна ділянка передається у власність або користування особі, та чи не буде порушувати передача земельної ділянки законні права та інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 144 Конституції України, рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Частиною1 ст. 155 ЗК України, підставами для визнання акта недійсним визначено невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. У постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року (справа № 6-78цс13, справа № 6-94ц13) зазначено, що суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Судом встановлено, що [PERSON] як спадкоємець першої черги за законом після смерті батька [PERSON], що прийняв спадщину після смерті [PERSON], яка успадкувала земельну ділянку після [PERSON], - прийняла спадщину, в тому числі і неоформлену ніким із попередніх спадкоємців земельну ділянку № [NUMBER] площею 5,1546 га, належну [PERSON] Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льонрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 154 ЗК України, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов'язки чи обмеження. За таких обставин, враховуючи, що скасовано рішення суду, яке стало підставою для реєстрації комунальної власності на земельну ділянку за Обухівською сільською радою та подальшого виділення частини цієї земельної ділянки в приватну власність [PERSON], скасовано, а також враховуючи, що з [INFO] спірна земельна ділянка належить [PERSON], суд приходить до висновку, що Обухівська сільська рада свідомо у супереч закону, прийняла незаконне рішення про її передачу іншій особі. Згідно ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Такі ж приписи містяться у ст. 393 ЦК України, відповідно до якої правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. У цьому рішенні, суд прийшов до висновку про незаконність рішень 3 та 6 сесій 7 скликання Обухівської сільської ради № 24 від 15 грудня 2015 року та № 70 від 04 травня 2016 року, а відтак і підлягає скасуванню проведена на їх підставі державна реєстрація права власності на частину спірної земельної ділянки за [PERSON]. Такий висновок суду не суперечить правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-1428цс15 від 16 березня 2016 року. [PERSON] заявила про стягнення з Обухівської сільської ради судових витрат, які складаються із 1931 гривні 15 копійок, витрачених на оплату судового збору, та 5 тисяч гривень, пов'язаних з оплатою послуг адвоката. Суд вважає, що така вимога має бути задоволена частково, виходячи з наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до положень ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. При зверненні до суду з позовом представник [PERSON] за довіреністю (а.с. 10) [PERSON] сплатив 1236 гривень 11 копійок судового збору (а.с. 1, 2). Оскільки суд прийшов до висновку про повне задоволення позову, тому стягненню на користь позивача з відповідача - Обухівської сільської ради підлягає саме 1236 гривень 11 копійок судових витрати, пов'язаних зі сплатою судового збору. Щодо відшкодування витрат на сплату судового збору за квитанцією № 25 від 14 квітня 2016 року (а.с. 85), суд вважає, що ці витрати не можуть бути компенсовані у цій цивільній справі, оскільки вони понесені при апеляційному оскарженні рішення Мурованокуриловецького районного суду в справі № 139/476/14-ц. З витягу з договору про надання правової допомоги від 11 серпня 2016 року адвоката Середюка В.В. (а.с. 68) та квитанції до прибуткового касового ордера № 55 від 21.07.2016 року (а.с. 81) вбачається, що позивач [PERSON] понесла витрати на правову допомогу в сумі 3 тисячі гривень за представлення її інтересів в Мурованокуриловецькому суді. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч. 2 ст. 84 ЦПК України). Відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» № 4191-11 від 20.12.2011 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Враховуючи, що адвокат Середюк В.В. не зробив розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу, з врахуванням даних журналів судового засідання за 11 та 12 серпня 2016 року, адвокат був зайнятий у судовому процесі протягом 4 годин. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік», у 2016 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 травня становить 1450 гривень. Таким чином, компенсації підлягає 2320 гривень (1450 грн. х 40% х 4 год. = 2320 грн.). Витрати, понесені [PERSON] на оплату правової допомоги за представлення інтересів в апеляційному суді у справі № 139/476/14-ц не підлягають компенсації у цій цивільній справі. Таким чином із Обухівської сільської ради на користь [PERSON] слід стягнути понесені нею судові витрати в сумі 3556 гривень 11 копійок (1236 гривень 11 копійок судових витрати, пов'язаних зі сплатою судового збору, + 2320 гривень компенсації за надану правову допомогу = 3556 гривень 11 копійок).

Outcome: approved