Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

25.02.2019р. позивач [PERSON] звернулась до відповідача [PERSON] з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,15 га., з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , посвідчену державним актом на право приватної власності на землю № 00000001 , виданого 25.03.1994 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 1098, належну [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.12.2004р. згідно договору купівлі-продажу вона придбала у відповідача [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по [ADDRESS] . Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Врадіївського районного нотаріального округу Демченко Т.М. та зареєстрований в реєстрі за № 144. На сьогоднішній день вона не може реалізувати своє право власності щодо розпорядження житловим будинком, оскільки земельна ділянка під ним рахується за попереднім власником, так як не була предметом договору купівлі - продажу. Відповідач ухилився від такого оформлення земельної ділянки за нею, змінив постійне місце проживання, без зняття з реєстрації. В іншому порядку крім судового захистити своє порушене право не має можливості. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та наполягали на їх задоволенні. Крім цього, просили судові витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем. Відповідач [PERSON] , двічі будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в порядку передбаченому ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України (судові повістки направлені по останньому відомому зареєстрованому місцю проживання відповідача рекомендованим повідомленням про вручення поштових відправлень № 5630100169250, № 5630100192154, які повернуті на адресу суду з довідкою поштового відділення «за не запитом, відсутність адресата по місцю проживання», а також через опублікування двічі оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України), на розгляд справи не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи в його відсутність та відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Так, як в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд за згодою позивача визнав можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, у відповідності до приписів ст.ст. 280-281 ЦПК України. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, з урахуванням неявки в судове засідання всіх учасників справи, суд прийняв рішення про розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Дослідивши надані докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини: - земельна ділянка площею 0,15 га., з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , згідно державного акту на право приватної власності на землю № 00000001 , виданого 25.03.1994 року на підставі рішення виконкому № 24 від 03.03.1994р. та зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 1098, належить відповідачу [PERSON] (Державний акт на право приватної власності на землю № 00000001, виданий 25.03.1994 року, показання позивача [PERSON] в якості свідка); - 01.12.2004 року позивач [PERSON] придбала у відповідача [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку, який укладений письмово та нотаріально посвідчений 01.12.2004р. приватним нотаріусом Врадіївського районного нотаріального округу Демченко Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 144. Спірна земельна ділянка не була предметом договору купівлі- продажу (договір купівлі-продажу житлового будинку від 01.12.2004 року, показання позивача [PERSON] в якості свідка); - останнє відоме місце реєстрації та проживання відповідача по справі [PERSON] - [ADDRESS] , про що приватним нотаріусом Демченко Т.М. було встановлено та зазначено у договорі купівлі-продажу вказаного житлового будинку (договір купівлі-продажу житлового будинку від 01.12.2004 року). Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини з приводу визнання права власності на земельну ділянку. При прийнятті рішення, суд керується ст.ст. 30, 67 Земельного кодексу Української РСР (в редакції 1990р.), розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинна бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара. Також, суд керується положенням підп. Ґ п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004р. "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України від 27 квітня 2007р., - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового використання, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Те ж саме передбачено і ст. 120 ЗК України, згідно якої право на земельну ділянку переходить до набувача житлового будинку, будівлі чи споруди з моменту набуття права на цей будинок, будівлю чи споруду. Так, згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку), право власності на землю гарантується Конституцією України. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Статтею 381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Вивчивши та дослідивши наявні по справі докази, суд вважає доведеним, що разом з переходом, в 2004 році, права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS] , до позивача [PERSON] перейшло і право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою та на частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування, а тому з врахуванням того, що цільове призначення земельної ділянки не змінювалося, право позивача порушено та підлягає захисту, позов підлягаючий задоволенню. Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, думку позивача та її представника судові витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Outcome: approved