Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса), Товариства з обмеженою відповідальністю «ТСВ Експорт-Імпорт» про скасування арешту, в якому просить зняти арешт та заборону на відчуження з 1/2 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою 06.10.2005 року за №2463378 на підставі постанови АА 255824 від 23.08.2005 року Першого відділу державної виконавчої служби Малиновського районного управління юстиції м. Одеси. Позов обґрунтований такими обставинами. 03.01.2019 року позивача було залучено у якості третьої особи до участі у справі №520/21490/18 за позовом [PERSON] до першого відділу ДВС м. Одеси про звільнення майна з-під арешту. Саме під час розгляду вищевказаної справи позивач дізнався, що на його квартиру також як і на квартиру [PERSON] було помилково накладено арешт. Позивач вказує, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01.03.2005 у справі № 2-2069/2005 солідарно стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь ТОВ «ТСВ Експорт-Імпорт» кошти у розмірі 4013,22 гривень. З метою виконання рішення суду, державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження серія АА № 255824 від 23.08.2005 року. У загаданих рішенні та постанові не зазначено жодних відомостей щодо боржника [PERSON] (відсутній ідентифікаційний код, число місяць та рік народження). Позивач вважає, що у зв`язку із цим, державний виконавець не ідентифікував особу боржника та помилково наклав арешт на майно всіх однофамільців без ідентифікації конкретної особи, зокрема і на належне позивачу майно, а саме Ѕ частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що разом із дітьми та дружиною проживає у спірній квартирі з 2000 року. Осіб, які за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01.03.2005 у справі № 2-2069/2005 визнані боржниками не знає, та останні ніколи не мешкали у належній йому квартирі. Таким чином, позивач вважає, що наявність вказаного арешту порушує його цивільні права та інтереси як власника майна, тому вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач та його представник, у відкрите судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про причину неявки не повідомили, заперечень щодо заочного розгляду справи не подавали. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ТСВ Експорт-Імпорт» у відкрите судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причину неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність та відзив не подавав. Представник Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) у відкрите судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причину неявки не повідомив. 03.11.2020 року представником відповідача було подано відзив із заперечення на позов. Обґрунтовуючи заперечення зазначив, що адреса майна, на яке було накладено арешт збігається з адресою проживання позивача, що свідчить про те, що арешт не було накладено помилково. Крім того вказав, що належним відповідачем по справі є особа, в інтересах якої накладено арешт на майно. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Правовідносини між сторонами виникли внаслідок захисту права власності та регулюються Главою 29 ЦК України, ЗУ «Про виконавче провадження». Судом встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одесі від 01.03.2005 року з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в солідарному порядку стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТСВ ЕКСПОРТ-ІМПОРТ» заборгованість за спожиту теплову енергію та інші витрати (а.с. 6). Відповідно до вказаного рішення, адреса споживання теплової енергії: [ADDRESS] . Першим Малиновським відділом ДВС ОМУЮ було відкрито провадження з примусового виконання вказаного рішення суду. Постановою державного виконавця від 23.08.2005 року накладено арешт та заборона відчуження майна відповідача [PERSON] , а саме на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Підставою для накладення арешту саме на вказану квартиру була довідка КП «МБТІ та РОН» від 13.09.2005 року. Вказана постанова була виконана Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою 06.10.2005 року. З листа Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси від 05.12.2018 року вбачається, що згідно відомостей АСВП у відділі на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження відносно боржника [PERSON] . Надати більш вичерпну інформацію щодо накладення арешту на майно боржника та вирішити питання щодо зняття з нього арешту не виявляється можливим, оскільки виконавче провадження було знищене у зв`язку із закінченням терміну його зберігання (а.с. 11). З досліджених письмових доказів вбачається, що особу боржника [PERSON] , по рішенню Малиновського районного суду м. Одеси та постанови державного виконавця щодо накладення арешту на майно боржника, будь-якими додатковими даними особи: число, місяць, рік народження, ідентифікаційний номер платника податків не ідентифіковано. Також судом встановлено, що позивачу на праві власності належить 1/2 частина квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу нерухомого майна №99/0137 від 16.11.1999 року. Інша частина квартири належить дружині позивача (а.с. 9-10). Позивач має реєстрацію за вказаною адресою з 05.04.2000 року. Вказана квартира не належала боржникам - відповідачам по справі № 2-2069/2005: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Таким чином, суд вважає, що доводи позивача про те, що він, та [PERSON] - боржник у справі № 2-2069/2005 є різними людьми, які мають однакові прізвища, ім`я та по-батькові знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи. При цьому діями державного виконавця, який не переконався щодо особи боржника та наклав арешт на майно іншої особи, порушені права позивача власника квартири, на яку був накладений арешт в ході виконання рішення Малиновського районного суду м. Одесі від 01.03.2005 року. Доводи представника Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) щодо збігу адреси місцезнаходження майна, на яке було накладено арешт та адреси проживання позивача, жодним чином не спростовують обставин співпадіння анкетних даних позивача та боржника у справі № 2-2069/2005, а також помилкового накладення арешту на майно позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Таким чином, судом встановлено, що під час виконання рішення Малиновського районного суду м. Одесі від 01.03.2005 року у справі № 2-2069/2005, в зв`язку з співпадінням анкетних даних позивача та боржника по вказаній справі, арешт був накладений на майно позивача, та на теперішній час зазначений арешт порушує цивільні права та інтереси позивача як власника майна. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, законними та такими, що знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Outcome: approved