Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

19.02.2020 року [PERSON] звернувся до суду з наданим позовом, мотивуючи тим, що 20.08.1997 року він та [PERSON] уклали договір № 1375 купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна - 23/100 частини житлового будинку, що представляє собою окрему однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Зазначений договір вони посвідчили в Первомайській філії Південної Товарної Біржі, не знаючи про те, що згідно законодавства такий договір потребує обов`язкового нотаріального посвідчення. Всі умови договору і [PERSON] і [PERSON] виконали. З часу придбання квартири ніяких претензій, жодних заперечень зі сторони [PERSON] до нього не надходило. Більше двадцяти років він відкрито користується частиною будинку (квартирою), регулярно сплачує комунальні послуги, утримує її в належному санітарно-технічному стані, здійснює будівельно-ремонтні роботи та обробляє присадибну ділянку. На даний час він вирішив розпорядитись належним йому будинком шляхом продажу, однак нотаріусом було йому відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу та рекомендовано звернутись до суду. Крім того, вищезазначений будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0390 га кадастровий номер 4825455400:02:019:0006, яка була надана [PERSON] в приватну власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Договір купівлі-продажу земельної ділянки він з [PERSON] не укладав, оскільки вважав, що з переходом права власності на будинок автоматично відбулася і купівля земельної ділянки, на якій він розташований. З моменту укладення договору купівлі-продажу позивач користується земельною ділянкою в особистих цілях; жодних претензій до нього від [PERSON] з приводу незаконного придбання чи користування землею не було. За таких обставин просить визнати за ним право власності на 23/100 частини житлового будинку та на 23/100 частини земельної ділянки. Ухвалою суду від 20.02.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін з особливостями, передбаченими ст. 279 ЦПК України. Відповідачка надала заяву про визнання позову; з наслідками визнання позову ознайомлена. Третя особа заперечень проти позову у встановлений судом строк суду не надала. Вирішуючи надану справу у порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі доказами, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги законні, обґрунтовані і підлягають повному задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 20.08.1997 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна № 1375 , який посвідчений Первомайською філією Південної Товарної Біржі. Згідно зазначеного договору [PERSON] продала позивачу 23/100 частини житлового будинку, що представляє собою окрему однокімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією зазначеного договору. Нотаріально договір не посвідчувався. Згідно розпорядження №3/1 від 20.01.2016 року Підгороднянської селищної ради Первомайського району Миколаївської області вулиця Первомайська перейменована на - Центральну. Сторонами під час укладення даного договору не дотримано вимог ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, який діяв на час виникнення спірних відносин) щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна. Всі умови зазначеного договору сторонами виконанні. З часу придбання квартири ніяких претензій, жодних заперечень зі сторони [PERSON] до позивача не надходило. Більше двадцяти років він відкрито користується частиною будинку (квартирою), регулярно сплачує комунальні послуги, утримує її в належному санітарно-технічному стані, здійснює будівельно-ремонтні роботи та обробляє присадибну земельну ділянку. Нині [PERSON] вирішив розпорядитись належною йому частиною будинку шляхом продажу, однак постановою нотаріуса від 23.12.2019 року позивачу в оформленні правочину відмовлено, оскільки договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна № 1375 від 20.08.1997 року нотаріально не посвідчений. Згідно виписки КП "Первомайське міжміське бюро інвентаризації" № 1153/06-01-06 від 12.12.2019 року право власності на 23/100 частини житлового будинку зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Другою Первомайською державною нотаріальною конторою від 04.06.1994 року за № 1-1668, квартира № [ADDRESS] . Відповідно до ст. 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо його право оскаржується або не визнається іншою особою. Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, недійсним. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) договір купівлі продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідченим; недодержання цієї вимоги призводило до недійсності договору (ст. 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічні норми містяться у ч.2 ст. 220 ЦК України. Судом встановлено, що всі умови договору купівлі-продажу сторонами виконанні. Позивач прибивав у відповідачки 23/100 частини житлового будинку, що представляє собою окрему однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 25,70 кв.м, а тому суд вважає, що наявні підстави для визнання за позивачем права власності на 23/100 частини житлового будинку. Щодо визнання за позивачем права власності на 23/100 частини земельної ділянки суд виходить з наступного. Із Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-МК № 032486 від 20.06.1996 року, виданого на підставі рішення 11 сесії ХХІІ скликання Підгороднянської селищної ради народних депутатів від 24.05.1996 року, вбачається, що [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0390 га , розташовану в смт. Підгородна, про що в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю зроблено запис № 399. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0390 га кадастровий номер 4825455400:02:019:0006, що розташована по [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] . Договір купівлі-продажу земельної ділянки він з [PERSON] не укладав, оскільки вважав, що з переходом права власності на частину будинку автоматично відбулася і купівля частини земельної ділянки, на якій він розташований. З часу укладення договору купівлі-продажу позивач користується земельною ділянкою в особистих цілях; жодних претензій до нього від [PERSON] з приводу незаконного придбання чи користування землею не було. Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу (в реакції 1990 року, який діяв на час виникнення спірних відносин) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 Земельного Кодексу до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Відповідно до ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями, а у разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба. Таким чином встановлено, що до теперішнього власника вказаної вище частини житлового будинку - позивача у справі, право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, фактично не перейшло. Земельна ділянка на даний час зареєстрована за [PERSON] , хоча земельна ділянка надана для обслуговування саме спірного будинку. Інакше, ніж у судовому порядку, не можливо визнати за [PERSON] право власності на прибудинкову земельну ділянку. Отже, враховуючи вищезазначене, слід визнати за позивачем право власності на 23/100 частини земельної ділянки, оскільки при переході права власності на 23/100 частини житлового будинку до нього фактично перейшло і право власності на відповідну частину земельної ділянки, на якій цей будинок розташований За таких обставин позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Позивачем про відшкодування судового збору не заявлено.

Outcome: approved