Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

27\~жовтня 2020\~року до\~Василівського районного\~суду Запорізької\~області надійшов\~позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка [PERSON] зазначає, що 17 березня 2018 року з відповідачем [PERSON] вона уклала шлюб, який зареєстрований Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №163. Від шлюбу дітей не мають. Як зазначає у позовній заяві позивачка [PERSON] , спільне життя з відповідачем не склалося, та як виявилося після укладення шлюбу у них були зовсім протилежні погляди на сімейне життя. На даний момент, шлюб між ними є лише формальним, фактичні шлюбні відносини припинені з вересня 2020 року, спільне господарство не ведуть та мешкають окремо. Продовжувати такі відносини позивачка не бажає. За таких обставин позивачка [PERSON] вважає, що їх сім`я розпалася остаточно, шлюбні відносини поновлені бути не можуть, збереження шлюбу та подальше спільне життя з відповідачем вважає неможливим, а примирення недоцільним, а тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить: 1) розірвати шлюб, укладений між нею, [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 17 березня 2018 року Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №163; 2) після розірвання шлюбу залишити їй прізвище, набуте під час шлюбу « [PERSON] »; 3) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь. Ухвалою Василівського районного суду від 03 листопада 2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засідання з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, проте в п.5 позовної заяви висловлено прохання розглянути справу без її участі, на заявлених позовних вимогах наполягає та просить суд задовольнити позов за підставами, викладеними у позовній заяві. Проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує. Після розірвання шлюбу її прізвище просить не змінювати та залишити прізвище « [PERSON] » (а.с.2). В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, проте на адресу суду подано відповідачем письмову заяву з проханням розглянути справу без його участі. Позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення (а.с.18). Всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини по справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено,\~що сторони\~по справі\~ [PERSON] \~та [PERSON] з 17 березня 2018 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №163, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.8). Від шлюбу сторони дітей не мають. Подружні стосунки між сторонами припинені по причині розбіжностей характерів та різних поглядів на життя, відсутністю взаєморозуміння, що в цілому призвело до втрати почуття любові та довіри один до одного, та припинення шлюбних відносин. Вирішувати питання про розірвання шлюбу безпосередньо через органи РАЦСу відповідач не бажає, тому позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом про розірвання шлюбу. Чинним законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: зокрема, положеннями ст.ст.104 ч.2,105 ч.3,110 ч.1 Сімейного кодексу України (далі СК України). Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст.111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, сторони вважають неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати їх прийняти заходи до примирення. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх неповнолітньої дитини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.113 СК України, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Тому, з урахуванням викладеної позивачкою позиції у позовній заяві, в редакції від 23.10.2020 року, суд вважає необхідним після розірвання шлюбу прізвище позивачки залишити без змін « [PERSON] ». Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи вищенаведені законодавчі норми, виходячи з принципів об`єктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі та суд приходить до висновку, що дана сім`я розпалася остаточно та будь-яких підстав для її збереження судом не встановлено та відповідачем в суді не доведено. Крім того, оскільки позивачка [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням її до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Примушування до шлюбу не допускається. А тому, подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу між сторонами суперечило б їх інтересам, що має істотне значення. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вивчивши обґрунтування [PERSON] заявлених нею позовних вимог, та приймаючи до уваги визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог про розірвання шлюбу у повному обсязі, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, викладені у позовній заяві свідчать про те, що шлюб між сторонами фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, його формальне існування обмежує особисту свободу позивачки та порушує її особисті інтереси, що мають істотне значення, на теперішній час сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, тому суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно приписів ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, у відповідності до положень ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем\~до початку\~судового розгляду,\~суд вважає\~необхідним повернути\~позивачу [PERSON] \~з державного\~бюджету -\~50%\~судового збору,\~сплаченого нею\~при пред`явленні\~позову до\~суду,\~а саме:\~в розмірі\~420\~(чотириста\~двадцять)\~гривень 40\~копійок,\~згідно квитанції\~№ 100\~від 23.10.2020\~року,\~виданої ЗОУ\~ПАТ «Державний\~ощадний банк\~України», оригінал якої міститься в матеріалах справи (а.с.4). Крім того, відповідно до положень п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] залишок судових витрат у вигляді судового збору за пред`явлення позову до суду, в сумі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок, які були понесені позивачкою та документально нею підтверджені відповідним вищевказаним платіжним документом у вигляді квитанції, оригінал якої міститься в матеріалах справи (а.с.4). Таким чином, враховуючи, що відповідач [PERSON] визнав позов до початку розгляду справи по суті, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат в розмірі 420,40 грн. та повернення позивачці [PERSON] 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачкою при поданні нею позову до суду, в розмірі 420,40 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved