Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до суду в інтересах [PERSON] до [PERSON] про визнання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], який зареєстрований Івано-Франківським ДРАЦС, актовий запис № 1737 від 20.10.2005 року неукладеним та виключення [PERSON] з числа спадкоємців по закону мотивуючи тим, що в процесі оформлення свідоцтва про право на спадщину за своїм батьком [PERSON] позивачу стало відомо, що спадкоємцем по закону також є [PERSON], дружина померлого. В державного нотаріуса [PERSON] позивачем було зясовано, що згідно довідки виданої органом РАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції між [PERSON] та [PERSON] було повторно укладено шлюб 20.10.2005 року. Між сторонами виник спір щодо спадкування, тому позивач звернувся до суду із позовом про скасування свідоцтва про право на спадщину. Також у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу підпису померлого на актовому записі про шлюб. Експертом надано суду висновок про те, що підпис у актовому записі про шлюб виконано не [PERSON]. А тому позивач звернувся в суд з наведеним позовом про визнання шлюбу неукладеним, оскільки рішенням суду від 22 вересня 2015 року позивачу відмовлено у задоволенні позову про визнання шлюбу недійсним, визнання свідоцтва про право власності та право на спадщину недійсним, визнання права власності, позбавлення права на спадщину. В судовому засіданні 07 грудня 2015 року представники позивача подали заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просять: визнати шлюб неукладеним, визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, які видані на імя [PERSON], визнати недійсними свідоцтва про право власності видані на імя [PERSON] на 1/2 частку у праві спільної власності подружжя, мотивуючи тим, що оскільки шлюб між сторонами неукладений, то відповідачка не мала права на 1/2 частку у спільному майні подружжя, яке набуто під час шлюбу та не мала права на спадщину за законом як дружина померлого. 28 січня 2016 року представник позивача знову подав заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої позивач просить: визнати шлюб неукладеним, визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, які видані на імя [PERSON], визнати недійсними свідоцтва про право власності видані на імя [PERSON] на 1/2 частку у праві спільної власності подружжя, визнати недійсними договори дарування від 31.08.2013 року 3/4 домоволодіння та від 04.09.2013 року часток земельної ділянки, які укладені між [PERSON] та [PERSON], скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на 3/4 частки земельної ділянки, 3/4 частки домоволодіння та 1/4 частки квартири, визнання права власності на домоволодіння, земельну ділянку, 1/2 частки квартири та грошові вклади, мотивуючи тим, що в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову зясувалось, що [PERSON] після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом відчужила свою частку земельної ділянки та домоволодіння на користь [PERSON] на підставі договорів дарування, які є недійсними, оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] є неукладеним, [PERSON] не мала права на спадкування, а тому не могла розпоряджатись майном. Оскільки право позивача на майно померлого [PERSON] не визнається, то позивач просить визнати за ним право власності на спадкове майно. Ухвалою суду від 01 лютого 2016 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено [PERSON]. Ухвалою суду від 16 березня 2016 року задоволено клопотання представника позивача та відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі з мотивів викладених в позовній заяві та заявах про збільшення позовних вимог, просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду письмові заперечення в яких вказав, що жодних підстав для визнання шлюбу неукладеним немає, факт відсутності [PERSON] при реєстрації шлюбу не підтверджений. Відповідач [PERSON] в судові засідання не зявлялась, зявилась в судове засіданні 01 серпня 2016 року, однак жодних клопотань не заявляла, в судових дебатах просила у задоволенні позову відмовити. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] дав покази в яких вказав, що допомагав [PERSON] на будівництві будинку в с. Демянів, це було в 90-х роках Чи був одружений [PERSON] свідку не відомо, але жінки на будівництві будинку свідок не бачив. В 2010 році [PERSON] проживав з жінкою Галею, одного разу свідок бачив його з жінкою Галиною, прізвища її свідок не знає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав покази в яких вказав, що з [PERSON] знайомий з дитинства. В 90-х роках [PERSON] вирішив почати будівництво будинку в с. Демянів. Коли у свідка був вільний час, то свідок допомагав на будові. Особистим життям [PERSON] свідок не цікавився. Одного разу [PERSON] розказав свідку, що жінка, з якою той живе, викрала в нього гроші, бо вона працює в банку і в неї там виникли проблеми. На похороні [PERSON] була його колишня дружина, про це свідку відомо зі слів сестри [PERSON]. В 2010 році [PERSON] брав участь у виборах сільського голови с. Демянів і йому потрібна бцла довідка про проживання. В акті, який підписував свідок, вказано, що [PERSON] проживав з дружиною Галиною. Свідок бачив [PERSON] та Галину разом протягом 5 років. Галини на похороні [PERSON] не було. З [PERSON] свідок [PERSON] не бачив. [PERSON] казав свідку, що Галина це його дружина. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази в яких вказала, що покійного [PERSON] вона знає, оскільки свідок є депутатом сільської ради та листоношею. Орест приходив до неї радитись щодо земельних питань. В 1992-1993 роках [PERSON] почав буду вати будинок в с. Демянів. В 2005 році [PERSON] почав проживати в будинку в с. Демянів. Проживав з Галиною, казав, що це його дружина. В 2010 році брав участь у виборах сільського голови, на той час ще жив з Галиною. Перед смертю [PERSON] жив сам. На похороні [PERSON] його родичі казали, що на похороні присутня його колишня дружина [PERSON]. Галини на похороні не було. Свідок [PERSON], в судовому засіданні дала покази в яких вказала, що є сестрою покійного [PERSON]. В 1992 році брат почав будувати будинок в с. Демянів. В 1994-1995 році брат познайомився з [PERSON]. В 1999 році на святкуванні 50-річчя свідка, брат був сам, без [PERSON]. В 2001 році брат розлучився з [PERSON] і до 2003 року проживав у свідка. В 2003 році брат переїхав жити в с. Демянів. На святкуванні 60-річчя свідка брат був з Галиною. Брат та Галина проживали як одна сімя. На похороні брата [PERSON] була присутня. З 2004 року по 2011 рік брат жив з Галиною як одна сімя, казав, що це його дружина і що вони живуть разом. Свідок [PERSON], яка є працівником Івано-Франківського відділу РАЦС в судовому засіданні дала покази в яких вказала, що вона працювала у відділ РАЦС з 1990 року по 2010 рік і жодного разу не було випадків щоб при реєстрації шлюбу не було наречених. У 2005 році свідок працювала керівником міського РАЦС та впевнена що при реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] були присутні, оскільки присутність наречених є обовязковою. Заслухавши пояснення представників сторін, покази свідків, всебічно, повно та обєктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивач [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.7). [PERSON] помер 15 липня 2012 року. [PERSON] було дружиною [PERSON], що підтверджується відміткою в її паспорті, довідкою відділу РАЦС, копією актового запису про шлюб (а.с.33), повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (а.с.34-35). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Позивач та відповідачка [PERSON] подали заяви про прийняття спадщини як спадкоємці першої черги. Заповіту [PERSON] не залишив. Вказані обставини дослужувались та встановлені рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 2015 року (а.с.37-39). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ст. 1258 ЦК України). Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Після встановлення нотаріусом всього обсягу майна, яке входить до складу спадщину, державним нотаріусом першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори [PERSON] на заяву спадкоємця першої черги [PERSON] було видано свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.54-58) та свідоцтва про право власності на підставі ст. 63 Сімейного кодексу України (а.с.59-60 зв.). Позивач із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину не звертався, оскільки вважає, що він є єдиним спадкоємцем після смерті батька. Представники позивача в судовому засіданні стверджували, що померлий [PERSON] та відповідачка [PERSON] не перебували у шлюбі на момент смерті [PERSON] та що підпис в актовому записі про шлюб № 1737 від 20.01.2005 року не належить [PERSON]. Оскільки шлюб їх є неукладеним, то відповідачка [PERSON] не може спадкувати після смерті [PERSON] як його дружина та отримати у власність половину майна [PERSON] в порядку ст. 63 СК України. На підтвердження своїх вимог представниками позивача надано суду копію висновку експерта від 18.06.2014 року № 09/03-259 (а.с.12-15), з якого вбачається, що підпис від імені [PERSON] у актовому записі про шлюб № 1737 від 20 жовтня 2005 року виконаний не громадянином [PERSON], а іншою особою. З вказаної підстави представники позивача просять визнати шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] 20.10.2005 року неукладеним. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано у органі РАЦС, що підтверджується копіє довідки, копією актового запису про шлюб, копією витягу з державного реєстру. Відповідно до ст. 27 СК України, державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. [PERSON] та [PERSON] не було видано свідоцтво про шлюб, а була видана довідка, у звязку з відсутністю бланків свідоцтв про шлюб. Однак, відомості про шлюб були внесені до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та у паспорті [PERSON] було проставлено відповідну відмітку. Відповідно до ст. 34 СК України, присутність нареченої та нареченого в момент реєстрації їхнього шлюбу є обов'язковою. Реєстрація шлюбу через представника не допускається. Представник відповідачки [PERSON] стверджує, що зі слів його довірительки та з показів свідка [PERSON] вбачається, що при реєстрації шлюбу [PERSON] був присутній. Покази свідка [PERSON] суд оцінює критично, оскільки свідок не підтвердив, що саме вона проводила реєстрацію шлюбу [PERSON] та [PERSON], а тільки вказала, що присутність наречених в силу закону є обовязковою, протилежного не може бути. Отже, єдиним доказом того, що [PERSON], на думку представників позивача, не був присутній при реєстрації шлюбу є висновок експерта. Відповідно до ст. 48 СК України, шлюб, зареєстрований у відсутності нареченої і (або) нареченого, вважається неукладеним. Запис про такий шлюб у органі державної реєстрації актів цивільного стану анулюється за рішенням суду за заявою заінтересованої особи. Як вбачається із висновку експерта підпис на актовому записі про шлюбу не належить [PERSON], а тому можна зробити висновок про те, що оскільки [PERSON] не підписував актовий запис про шлюб, то він і не був присутній при реєстрації шлюбу, оскільки наречені, які присутні на реєстрації шлюбу ставлять свої підписи в акті про шлюб особисто. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Отже, вимога позивача про визнання шлюбу неукладеним є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача про визнання свідоцтв про право власності та свідоцтв про право на спадщину, які видані [PERSON] недійсними, то суд прийшов до висновку, що вказані вимоги підлягають до задоволення, оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] є неукладеним, майно, яке входить до складу спадщини набуте не за час шлюбу, відповідачка не є спадкоємцем першої черги. Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. В постанові Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що у відповідності до ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді коли особа, якій воно видано, не мала права на спадкування, але й за інших підстав установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, тощо (п. 27). Отже, вказаний перелік не є вичерпним. Відповідачка [PERSON] не мала права на спадщину, адже шлюб між нею на [PERSON] розірвано 24.05.2001 року, а повторний шлюб 20.10.2005 року є неукладеним. З цих самих підстав слід визнати недійсними свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя в порядку ст. 63 СК України, оскільки [PERSON] та [PERSON] з 24.05.2001 року не перебували у зареєстрованому шлюбі та спільного господарства не вели, що підтверджується також показами свідків. Щодо вимог позивача про визнання договорів дарування від 31.08.2013 року 3/4 домоволодіння та від 04.09.2013 року 3/4 часток земельної ділянки, які укладені між [PERSON] та [PERSON], скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на 3/4 частки земельної ділянки, 3/4 частки домоволодіння та 1/4 частки квартири, то суд виходить з наступного. Як вбачається із копії договору дарування 3/4 частки земельної ділянки від 04.09.2013 року реєстровий номер 1141, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 3/4 частки земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1860 га, кадастровий номер 2621282001:01:001:0879, що знаходиться по вул. В.Стуса, 12, с. Дем'янів, Галицького району, Івано-Франківської області. Земельна ділянка, що відчужується належить Дарувальнику ([PERSON]М.): 1/4 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке зареєстроване в реєстрі за №2-702 від 22.07.2013 року; 1/2 частки на підставі свідоцтва про право власності від 18.12.2012 року зареєстроване в реєстрі за № 2-2049 (а.с.155). Як вбачається із копії договору дарування 3/4 частки домоволодіння від 31.08.2013 року за реєстровим № 1132, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 3/4 частки домоволодіння що знаходиться в с. Дем'янів по вул. В. Стуса, будинок №12, Галицького району, Івано-Франківської області. Домоволодіння, що відчужується належить Дарувальнику ([PERSON]М.): 1/4 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке зареєстроване в реєстрі за №2-705 від 22.07.2013 року; 1/2 частки на підставі свідоцтва про право власності від 18.12.2012 року зареєстроване в реєстрі за № 2-2047 (а.с.203). Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вказані договори дарування порушують права спадкоємця [PERSON] [PERSON]. Оскільки [PERSON] була власником майна, яке вона подарувала [PERSON], на підставі свідоцтв, які визнані судом недійсними, то і вимога позивача про визнання договорів недійсними підлягає задоволенню. Право власності за [PERSON] на вказані обєкти нерухомого майна зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З інформаційної довідки Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 51975529 від 22.01.2016 року вбачається, що внаслідок відчуження [PERSON] на користь [PERSON] 3/4 часток домоволодіння та земельної ділянки, що знаходиться в с. Дем'янів по вул. В. Стуса 12, Галицького району, Івано-Франківської області, підставами для внесення записів про право власності були наступні рішення про державну реєстрацію права власності: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 5466770 від 31.08.2013 року приватного нотаріусу Галицького районного нотаріального округу [PERSON] (3/4 частки домоволодіння); рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 5554921 від 04.09.2013 року приватного нотаріусу Галицького районного нотаріального округу [PERSON] (3/4 частки земельної ділянки). Крім того, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 51975837 від 22.01.2016 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/4 квартири № 146 в м. Івано-Франківську на вул. Є.Коновальця 136Д на підставі свідоцтва про право на спадщину № 2-700, виданого 19.07.2013 року Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою Івано-Франківського МНО [PERSON] та внесено відповідний запис про право власності № 1734149 на підставі: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 4147720 від 19.07.2013 року Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Івано-Франківського МНО [PERSON] Відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, в тому числі, на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; свідоцтва про право власності на нерухоме майно чи його дубліката, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією. Недійсність договору, свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право власності має наслідком скасування державної реєстрації прав проведеної на підставі такого договору, свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право власності. Порядок прийняття і розгляд заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно затверджено наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 року № 3502/5. Відповідно до п. 2.6 Наказу, для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав, заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів визначених у п. 2.3 цього розділу. Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. З урахуванням наведеного вимога позивача про скасування рішень вказаних вище підлягає до задоволення. Щодо вимоги позивача про визнання права власності за ним на домоволодіння, що знаходиться в с. Дем'янів по вул. В. Стуса, будинок № 12, Галицького району, Івано-Франківської області; земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1860 га, кадастровий номер 2621282001:01:001:0879, що знаходиться по вул. В.Стуса, 12, с. Дем'янів, Галицького району, Івано-Франківської області; автомобіль марки Opel, модель Combo, випуску 2003 року, номер шасі (кузова, рами) W0L0XCF2543004065, тип ТЗ легк. пасажирський В, колір білий, реєстраційний номер [NUMBER]; 1/2 частини кварти № 146 в м. Івано-Франківську по вулиці Є. Коновальця, будинок №136 «Д»; грошові вклади з процентами та компенсаціями за депозитними рахунками: в ПАТ «Ідея Банк» договір № N90.00.109094 від 27.03.2012 року. Залишок на рахунку станом на 01.08.2012 року становить 21350,00 грн., сума нарахованих відсотків 1543,50 грн.; в ПАТ «Ідея Банк» договір № N90.00.117397 від 08.05.2012 року. Залишок на рахунку станом на 01.08.2012 року становить 7000,00 дол. США, сума нарахованих відсотків 138,16 дол. США; по компенсаційному № 91551062938 (залишок вкладу 3 368 грн. 40 коп.) в ТВБ №10008/048 Івано-Франківського обласного управління Ощадного банку України, договір строкового банківського вкладу «Актив прибутковий» №0907/02-Ф від 07.09.2011 року залишок коштів на рахунку №2635350136166 становить 5474,49 дол. США та нараховані відсотки в ПАТ «КБ Актив-банк», то суд виходить з наступного. Позивач є спадкоємцем померлого [PERSON] відповідно до ст. 1261 ЦК України. Право позивача на все майно, яке входить до складу спадщини, не визнається відповідачами. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є визнання права. Як єдиний спадкоємець першої черги за законом після смерті батька [PERSON] позивач має право на спірне майно, яке на даний час належить відповідачам, спадщину в нотаріальній конторі не може оформити, оскільки видані свідоцтва на імя [PERSON] та зареєстровано паво власності на [PERSON], тому вимога позивача про визнання за ним права власності підлягає до задоволення. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Під час ухвалення рішення суд також вирішує питання розподілу судових витрат між сторонами. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідачів, а судовий збір, сплату якого ухвалою суду відстрочено до ухвалення рішення у справі, підлягає стягненню з відповідачів на користь держави.

Outcome: approved