Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

19 квітня 2021 року [PERSON] звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він є власником будинку [ADDRESS] . Позивач зазначає, що у вказаному будинку крім нього зареєстровані його колишня дружина - [PERSON] та син - [PERSON] , які фактично не проживають за місцем реєстрації з 14 жовтня 2011 року, та їх особистих речей в будинку немає. За наведених обставин, враховуючи, що відповідачі не проживають у вказаному житловому приміщенні вже більш як дев`ять років та дев`ять місяців, добровільно знятися з реєстрації бажання не виявляють, а їх реєстрація у вказаному житловому приміщенні яке належить позивачу, створює перешкоди в реалізації ним своїх прав як власника майна, він вимушений був звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, до суду подав заяву з проханням розгляд справи провести у його відсутності. Представник позивача Колісникова В. А., яка діє на підставі ордеру ДН № 143051 від 16 квітня 2021 року та витягу з договору на представництво інтересів № 8 від 16 квітня, до судового засідання не з`явилася подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги просила задовільнити та не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачів про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки за останньою відомою адресою місця проживання [PERSON] та [PERSON] зареєстрованого у встановленому законом порядку, що підтверджено відповіддю на запит суду, направлений у порядку ст. 187 ЦПК України. Однак відповідачі у судове засідання не з`явилися, як не з`явилися і до поштового відділення для отримання судових повісток. У зв`язку із чим, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідачів був здійснений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. [PERSON] та [PERSON] , будучи повідомленими у встановленому законом порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використали наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явилися у судове засідання без повідомлення причин, не подали відзив, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи за їх відсутності від них до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, оскільки відповідачі, будучи повідомленими належним чином про дату, час і місце судового засідання не з`явилися у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подали відзивів, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди сторони позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів із постановленням заочного рішення. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 18 червня 2021 року прийнято заяву до розгляду та відкрито загальне провадження по справі. Ухвалою суду від 19 липня 2021 року, закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 19 липня 2021 року прийнято рішення про розгляд справи з постановленням заочного рішення. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08 вересня 2017 року, було визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частку домоволодіння [ADDRESS] , після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13 грудня 1997 року, посвідченого держаним нотаріусом Другої слов`янської державної нотаріальної контори Бочко В. П., [PERSON] належить Ѕ частка будинку [ADDRESS] після померлого [PERSON] , у зв`язку із відмовою від спадщини на його користь дружини спадкодавця [PERSON] , вказане свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 896. Згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «БТІ» м. Слов`янськ № 19178302 від 12 червня 2008 року, за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на Ѕ частку будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину № 896 від 13 грудня 1997 року. Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 101225020 від 24 жовтня 2017 року, на підставі рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08 вересня 2017 року за [PERSON] зареєстровано Ѕ частка будинку [ADDRESS] , загальною площею: 116 кв. м, житловою площею: 70.3 кв. м., Житловий будинок А-1. На вказаний житловий будинок 10 жовтня 2017 року виготовлений технічний паспорт. Згідно із свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого 14 жовтня 2011 року ВДРАЦС по Слов`янському району Слов`янського місьрайонного управління юстиції у Донецькій області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 19 від 14 жовтня 2011 року. Згідно із витягом Святогірської міської ради № 658 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 658/04-18 від 16 березня 2021 року, за адресою будинок [ADDRESS] зареєстровані з 04 липня 2008 року [PERSON] , [INFO] , з 18 червня 1997 року [PERSON] [INFO] , з [INFO] [PERSON] [INFO] . Наведена інформація підтверджується даними із домової книги для реєстрації громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] , в якій зазначено, що [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою з 13 листопада 2003 року, [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою з 04 липня 2008 року. Згідно із листом КП «БТІ» № 1913-2/0.45/01 від 12 липня 2021 року, наданим на запит суду, право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , за станом на 01 січня 2013 року зареєстроване: 1/2 частка - за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Слов`янською районною державною адміністрацією 26 березня 1997року; дата реєстрації - 26 березня 1997 року; номер запису 109 в книзі 2, 1/2 частка - за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою Слов`янською державною нотаріальною конторою 13 грудня 1997 року; дата реєстрації 12 червня 2008 року; номер запису 109 в книзі 2. Згідно із актом складеного депутатом Святогірської міської ради по виборчому округу № 4 від 17 березня 2021 року, було проведено обстеження житлового будинку [ADDRESS] з метою встановлення факту проживання [PERSON] .. В результаті обстеження встановлено, що житлова будівля належить на праві власності [PERSON] , громадянка [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою з 13 листопада 2003 року по теперішній час та не проживає у зв`язку з тим, що вони розлучені з 14 жовтня 2011 року. Вищевикладені факти підтверджують сусіди. Згідно із актом складеного депутатом Святогірської міської ради по виборчому округу № 4 від 17 березня 2021 року, було проведено обстеження житлового будинку [ADDRESS] з метою встановлення факту проживання [PERSON] .. В результаті обстеження встановлено, що житлова будівля належить на праві власності [PERSON] , громадянин [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою з 04 липня 2008 року по теперішній час та не проживає у зв`язку з тим, що він вже проживає за другою адресою. Вищевикладені факти підтверджують сусіди. Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, зробленого на запит суду, будинок [ADDRESS] , належить у формі приватної власності [PERSON] . За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановленістаттею 162 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Аналіз згаданих норм житлового законодавства визначає поняття членів сім`ї власника житла, згідно із яким до них віднесено зокрема дітей власника житла. При цьому, згідно із нормами СК України, під поняттям «дитина» розуміється особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку(повноліття). За таких обставин, можливо дійти висновку, що повнолітні син, дочка можуть бути членами сім`ї своїх батьків лише за умови спільного проживання та ведення спільного господарства. Позивачем зазначається, що відповідач є його сином а відповідачка колишньою дружиною. Як видно із акту обстеження, складеного депутатом Святогірської міської ради відповідачі не проживають у будинку [ADDRESS] , фактично з 14 жовтня 2011 року. З огляду на викладене, слід дійти висновку, що відповідачі як повнолітній син та колишня дружина позивача перестали бути членами його сім`ї, починаючи з 14 жовтня 2011 року. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. У сенсі ст. 391 ЦК України власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником житлового будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Згідно зі ст. ст. 379, 382 ЦК України об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За ч. 4 ст. 156 ЖК збереження такого права користування житлом існує лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що слід визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що право власності на вказаний будинок належить позивачу. Суд при цьому повторно наголошує на тому, що враховуючи ту обставину, що відповідачі залишили своє постійне місце проживання ще в 2011 році, то як повнолітній син та колишня дружина, вони перестали бути і членами сім`ї позивача. Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази, судом достовірно встановлено, що позивач є власником б. [ADDRESS] , в якому до теперішнього часу зазначаються зареєстрованими відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які не є членами сім`ї позивача, та фактично у вказаному житловому приміщенні не проживають. Договірні відносини між позивачем та відповідачами щодо винаймання спірного житла - відсутні. Враховуючи, що відповідачі добровільно знятися з реєстрації у вказаному житловому приміщенні не бажають, а їх реєстрація створює перешкоди в реалізації позивачем своїх прав як власником майна, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. За приписами п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов судом повністю задоволений, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі по 454 грн. 00 коп. з кожного, які понесені позивачем. Суд звертає увагу на те, що позивачем був сплачений судовий збір у неповному обсязі, оскільки питання про визнання втратившими право користування житлом ставилося щодо двох осіб, і на думку суду такі вимоги не є такими, що нерозривно пов`язані одна з одною. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку про можливість стягнення судового збору в дохід держави з відповідачів по 454 грн. 00 коп. з кожного. На підставі наведеного,

Outcome: approved