Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

22.11.2017 року позивач ТОВ «Орлан Транс Груп» звернулось до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 18797,67 грн., заподіяної підприємству працівником. В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що ТОВ «Орлан Транс Груп» з 28.04.2015 року по 20.01.2017 року знаходилося з відповідачем в трудових відносинах, що підтверджується копіями наказів, в період з 14.11.2016 року по 20.12.2016 року відповідача [PERSON] було забезпечено грошовими коштами (авансом) на службове відрядження в межах України та за кордоном в сумі 36550,55 шляхом перерахування на платіжну картку користувачем якої є відповідач, що підтверджується копією банківської виписки руху коштів по картці. Посилаючись на те, що по складеному 15.12.2016 року авансовому звіту наданими відповідачем документами підтверджено витрати у зв'язку з відрядженням на суму 21136,46 грн., а залишок суми (15414,09 грн.) не був відзвітований, через що з позивача через неповернення відповідачем коштів у встановлений законодавством терміни стягнено податок на дохід фізичних осіб в сумі 3383,58 грн., позивач просив позов задовольнити. Ухвалою судді Вознесенського міськрайонного суду від 06.12.2017 року провадження по справі було відкрито і справа призначена до розгляду на 18.12.2017 року. Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 18.12.2017 року провадження по справі було призупинено у зв'язку з перебуванням [PERSON] у відрядженні до 10.02.2018 року. Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 12.02.2018 року провадження по справі було поновлено. В судове засідання представник позивача не з'явився, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності та про підтримання позовних вимог. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] - в судовому засіданні позов не визнав вказавши, що позивачем: - чітко не визначено правову підставу позову, а саме не зазначено конкретний закон (нормативно-правовий акт),яким передбачено повну матеріальну відповідальність працівника перед підприємством у разі недостачі (втрати) коштів; - не забезпечено належні умови роботи працівникові та умов збереження матеріальних цінностей підприємства через не ознайомлення працівника з його кошторисом витрат, вимог законодавства щодо використання та звітування коштів наданих на відрядження; - не вірно нараховані суми добових на відрядження; - звіт про використання коштів наданих на відрядження є неповним через неврахування поданих відповідачем документів про придбання 28.11.2016року пального на суму 891,1польських злотих, на придбання ременя автомобільного 05.12.2016року, проведення шиномонтажу 05.12.2016 року, заміни шківа 06.12.2026 року; - проведена неповна оплата праці водія під час трудових відносин. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що сторони знаходилися в трудових відносинах з 28.04.2015 року по 20.01.2017 року, що підтверджується витягами з наказів Львівської філії ТОВ «Орлан Транс Груп», відповідач [PERSON] працював водієм автотранспортних засобів для перевезення вантажів у міжміському, міжобласному та міжнародному сполученні на вантажних автомобілях усіх марок. У період з 14.11.2016 року по 20.12.2016 року на службові відрядження в межах України та за кордоном відповідача [PERSON] було забезпечено грошовими коштами у розмірі 36550,55 грн. шляхом перерахування з рахунку Львівської філії ТОВ «Орлан Транс Груп» довіреною особою [PERSON] (керівник) грошової суми на рахунок корпоративної банківської картки на ім'я [PERSON] (відповідач). Загальний порядок емісії (випуску) та використання корпоративних платіжних карток регламентовано Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням затвердженим постановою Правління НБУ від 05.11.2014 року №705, де визначено, що корпоративні платіжні картки дають змогу її держателям здійснювати операції за рахунком суб'єкта господарювання. Згідно з Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою Правління НБУ від 12.11.2003 року №492 корпоративну платіжну картку може бути використано винятково для здійснення операцій чотирьох типів, в тому числі, одержання готівки за межами України для оплати витрат на відрядження. Аванс буде виданий лише в момент, коли працівник зніме готівку з картки (через банкомат або касу банку\\ торговельного підприємства чи розрахується нею безготівково (платіжний термінал)). За таких обставин (надання грошових коштів і їх витрата з використанням платіжних засобів) твердження представника відповідача, що [PERSON] ТОВ «Орлан Транс Груп» не забезпечило належні умови роботи і та умов збереження матеріальних цінностей підприємства через не ознайомлення працівника з його кошторисом витрат, вимог законодавства щодо використання та звітування коштів наданих на відрядження є необґрунтованими . При використанні корпоративної картки у відрядженні термін надання авансового звіту у разі, якщо з картки за кордоном знімалася готівка - до закінчення третього банківського дня після завершення відрядження з поверненням невитрачених у відрядженні коштів. Про використання коштів на відрядження складено авансовий звіт №0/П1140 від 15 грудня 2016 року на загальну суму 21136,46 грн., який відповідач відмовився підписати. Разом із звітом подаються документи (в оригіналі), що засвідчують вартість понесених у зв'язку з відрядженням витрат, із зазначенням форми їх оплати (готівкою, чеком, платіжною карткою, безготівковим перерахунком. Доказів про те, що вказаний звіт є неповним через не відображення в ньому витрат про придбання 28.11.2016року пального на суму 891,1 польських злотих, на придбання ременя автомобільного 05.12.2016року, проведення шиномонтажу 05.12.2016року, заміни шківа 06.12.2026року суду не надано. Звіт про використання решти коштів в сумі 15414,09 грн. відповідачем також не надано. Перелік витрат на відрядження наведено в пп. «А» пп. 170.9.1 пп.170.9 ст.170 Податкового кодексу. Діючим законодавством розмір добових на відрядження за кордон встановлений був у 2006 році вказаним Кодексом - не вище 0,75 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день такого відрядження (1378,00 грн. * 0,750 = 1033,5 грн.). Разом з тим роботодавцю (госпрозрахунковому підприємству) надано право визначати конкретний розмір добових, порядок їх визначення локальним нормативно-правовим актом. Твердження представника відповідача про визначення розміру добових в максимальному розмірі є необґрунтованим. Статтею 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Статтею 132 КЗпП України передбачено, що шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Згідно п.6 ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 29.12.1992 року "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" встановлено, що відповідно до п.6 ст.134 КЗпП матеріальна відповідальність в повному розмірі покладається на працівника у випадках, передбачених окремими законодавчими актами. За чинним законодавством така відповідальність може бути покладена, зокрема, за шкоду, заподіяну: перевитратою пального на автомобільному транспорті, розкраданням, знищенням (зіпсуттям), недостачею або втратою дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння та валютних цінностей. Відповідно до п. 17 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59. Сума надміру витрачених коштів (залишку коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, наданих на відрядження) підлягає поверненню працівником до каси або зарахуванню на відповідний рахунок підприємства, що їх надало, у грошових одиницях, в яких було надано аванс, у встановленому законодавством порядку. Згідно Закону України від 06.06.1995 року «Про визначення розміру збитків, завданих підприємству, установі, організації розкраданням, знищенням (псуванням), недостачею або втратою дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння та валютних цінностей» особи, які безпосередньо не пов'язані з виконанням операцій, зазначених у ст. 1 цього Закону, але визнані винними в недостачі валютних цінностей несуть матеріальну відповідальність у розмірах встановлених цим Законом. Збитки, завдані працівниками підприємству, установі, організації, у випадках, передбачених статтями 1-4 цього Закону відшкодовуються незалежно від притягнення винних осіб до кримінальної, адміністративної, дисциплінарної відповідальності. Питання оплати праці [PERSON] під час відрядження носить іншу правову природу і не стосується предмету судового розгляду. З урахуванням викладеного суд вважає, що обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення із [PERSON] грошових коштів наданих йому у відрядження, однак, за використання яких працівник не відзвітував у встановленому законом порядку. Однак суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про стягнення із [PERSON] суми податку, сплаченого підприємством в дохід держави. Обґрунтовуючи позовні вимоги у вказаній частині позивач посилався на положення п. 167.1 ст. 167 Податкового Кодексу України, який визначає, що ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами. Вказане правове положення не містить норм, що передбачали б право роботодавця на повернення працівником грошових коштів сплачених підприємством в рахунок держави, у зв'язку із звільненням робітника. Таким чином, суд вважає такі вимоги позивача необґрунтованими и такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а саме з відповідача підлягає стягненню 1312 грн. судового збору (1600 грн. (сплачений судовий збір) х 82% (відсоток задоволених позовних вимог))

Outcome: approved