Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

\~ 29.01.2018 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до Фонду соціального страхування України в особі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працювала спеціалістом відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Ковелі. З 02.04.2001 року позивач була переведена на посаду завідувача сектором членства , страхових внесків та реєстрації страхувальників відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Ковелі. 01.01.2011 року очолюваний позивачем сектор було перейменовано у « Сектор по роботі з роботодавцями», а 01.10.2014 року у « Сектор обліку страхувальників». 31.07.2017 року позивача [PERSON] було звільнено із займаної посади в порядку переведення до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Волинській області на посаду головного спеціаліста сектору контрольно-ревізійної роботи Ковельського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області. 27.10.2017 року позивачу було вручено попередження від 25.10.2017 року №Вн-81, про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну найменування посади. які вступлять в дію з 01.01.2018 року , та про можливе майбутнє звільнення. Разом з тим, в порушення вимог ч.3 ст.49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про наступне вивільнення позивачу так і не надали жодної пропозиції щодо переведення на іншу роботу. Лише 21.12.2017 року управлінням виконавчої дирекції Фонду у Волинській області позивачу було надано повідомлення №Вн-246 від 20.12.2017 року, згідно якого, з поміж іншого, було зазначено, що відповідно до попередження від 25.10.2017 року №Вн-81 позивача повідомляють, що посада, яку вона обіймає, скорочується. Одночасно їй пропонується перевестися з 01.01.2018 року , відповідно до фаху , на посаду головного спеціаліста сектору контрольно-ревізійної роботи та аудиту управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області згідно строкового трудового договору на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника [PERSON] Зазначене вище попередження позивачем особисто підписано 21.12.2017 року, а в графі «згідна з переведенням на посаду» проставлено власноручний запис про те, що до повідомлення додає заяву, в якій повідомляє, що у відповідності до вимог ст.42 та 49-2 КЗпП України, вона згідна на переведення на будь-яку посаду з числа визначених у новому штатному розписі по Ковельському відділенню Фонду. Позивач вказує, що відповіді за №01-2-1604 на її заяву від 21.12.2017 року , управління виконавчої дирекції Фонду у Волинській області повідомляло її про те, що у звязку із змінами в організації виробництва і праці Ковельського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області їй було запропоновано переведення на посаду відповідно до штатного розпису, що вводиться в дію з 01.01.2018 року, на підставі пропозицій начальника відділення щодо розстановки кадрів та з дотриманням вимог ст.42 КЗпП України. Також повідомлялось про те, що вакантні посади (а це станом саме на 21.12.2017 року відповідно до фаху позивача наявні лише в управлінні. Проте, вони були запропоновані працівникам інших відділень в районах та містах області, які підлягають вивільненню у звязку із скороченням їхніх посад. Однак, 22.12.2017 року наказом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області за №331-к позивача [PERSON] було звільнено з посади головного спеціаліста контрольно-ревізійної роботи Ковельського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області 29.12.2017 року у звязку зі скорочення чисельності та штату працівників, п.1 статті 40 КЗпП України. Позивач вважає, що всупереч положенням\~КЗПп України \~відповідач не виконав свій обов'язок щодо одночасного пропонування інших вакантних посад під час попередження про майбутнє звільнення, при тому що такі посади були в управлінні, а тому вважає своє звільнення незаконним. Просить визнати незаконним та скасувати наказ управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області від 22.12.2017 року №331-к « Про звільнення з роботи [PERSON]М.»; поновити її на посаді головного спеціаліста сектору контрольно-ревізійної роботи Ковельського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області з 29.12.2017 року; стягнути з відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 29.12.2017 року по дату поновлення на роботі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у заяві, просить суд їх задовольнити. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] кожен зокрема, у судовому засіданні позов не визнали, а також у відзиві на позовну заяву від 19 лютого 2018 року (а.с.59-61) заперечили проти задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до наказу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області від 24.10.2017 року №261-к « Про попередження працівників щодо змін в організації виробництва і праці , змін істотних умов праці та можливих майбутніх звільнень», управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області листом від 25.10.2017 року №Вн-81 [PERSON] було попереджено про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступлять в дію з 01.01.2018 року , та про можливе майбутнє звільнення. Також листом від 20.12.2017 року №Вн-246 [PERSON] було попереджено про те, що із веденням в дію з 01.01.2018 року нового штатного розпису Ковельського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Волинській області посаду, яку вона обіймає буде скорочено, а її буде вивільнено у порядку, передбаченому ст.49-2 КЗпП України. Одночасно з попередженням [PERSON] було запропоновано переведення з 01.01.2018 року, відповідно до фаху , на посаду головного спеціаліста сектору контрольно-ревізійної роботи та аудиту управління виконавчої дирекції Фонду соціального України у Волинській області згідно строкового договору на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника [PERSON] Разом з тим, відмітку про згоду з переведенням на зазначену посаду та відмову від запропонованої вакансії позивач відмовилась зробити, про що складений відповідний акт від 22.12.2017 року №1. Крім цього, позивач [PERSON] не зявилась на засідання профкому управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області на якому повинно було бути розглянуте питання щодо надання згоди на розірвання трудових відносин з працівниками, зокрема [PERSON], яке було призначене на 26.12.2017 року, про причини неявки не повідомила. Тому управління отримало від профспікового комітету усну згоду на звільнення [PERSON] Також вважає, що надання згоди профспілки після підписання наказу на звільнення, не суперечить вимогам чинного законодавству. Щодо переважного права залишення позивачки [PERSON] на роботі вважають, комісія з вирішення питань щодо переважного права залишення на роботі взяла до уваги те, що [PERSON] не має повної вищої освіти та має кваліфікацію не сумісну із виконанням посадових обовязків працівника відділу страхових виплат та матеріального забезпечення. Позивачка, на відміну інших працівника відділу, має кваліфікацію техніка-технолога молочної промисловості. Отже, має найнижчу кваліфікацію серед працівників відділення. Оскільки останнім робочим днем 2017 року було 29 грудня (пятниця), а наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 14.12.2017 року №295-0с « Про завершення бюджетного 2017 року» зобовязано управління до 26 грудня 2017 року забезпечити перерахування вільних залишків коштів на видаткових рахунках на доходний рахунок Фонду у звязку із завершенням бюджетного року, тому, враховуючи інтереси [PERSON], 26.12.2017 року їй було перераховані розрахункові кошти. У разі погодження [PERSON] до 29.12.2017 року з переведенням на запропоновану посаду кошти було б повернуто роботодавцю. Враховуючи вищевикладене, вважають, що [PERSON] було звільнено правомірно, обгрунтовано та відповідно до вимог чинного законодавства, а тому просять суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача та представників відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю з наступних підстав. Судом установлено, що [PERSON] з 31.07.2017 року була переведена на посаду головного спеціаліста сектору контрольно-ревізійної роботи Ковельського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області, на якій і працювала по день звільнення з 29.12.2017 року. Матеріалами справи підтверджено, що згідно повідомлення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області від 25 жовтня 2017 року №Вн-81 позивача [PERSON] було повідомлено про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну найменування посади, які вступлять в дію з 01.01.2018 року , та про можливе майбутнє звільнення. (а.с.17) У подальшому управлінням виконавчої дирекції Фонду у Волинській області позивачу було надано повідомлення №Вн-246 від 20.12.2017 року, в якому, з поміж іншого, було зазначено, що відповідно до попередження від 25.10.2017 року №Вн-81 позивача повідомлено про те, що посада, яку вона обіймає, скорочується. Одночасно їй пропонувалось перевестися з 01.01.2018 року , відповідно до фаху, на посаду головного спеціаліста сектору контрольно-ревізійної роботи та аудиту управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області згідно строкового трудового договору на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника [PERSON] з посадовим окладом 7200, 00 грн. Уразі відмови від запропонованої посади вона підлягає звільненню з 29.12.2017 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. При цьому, позивач звернулась до відповідача з заявою про надання їй переліку усіх вакантних посад, згідно нових затверджених штатних розписів, та які можуть бути їй запропоновані для переведення у відповідності до вимог ст.42 та ст.49-2 КЗпП України. (а.с.32) Листом від 21 грудня 2017 року №01-2-1604 відповідач письмово повідомив позивача про те, що на сьогоднішні день відповідно до фаху [PERSON] наявні вакантні посади лише в управлінні. Проте, вони були запропоновані працівникам інших відділень в районних та містах області, які підлягали вивільненню у звязку із скороченням їхніх посад. Разом з тим, повідомлено, що у разі відмови будь-кого з працівників від запропонованих вакансій у Ковельському відділень або в управлінні позивачу першочергово буде надана пропозиція щодо переведення на відповідну посаду відповідно до її рівня і кваліфікації. Відповідно до пункту 1 наказу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області від 22 грудня 2017 року №331-к [PERSON] звільнено 29 грудня 2018 року з посади головного спеціаліста сектору контрольно-ревізійної роботи Ковельського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області у звязку із скороченням чисельності та штату працівників, на підставі пункту 1\~статті 40\~КЗпП України (а.с.33). Надаючи правову оцінку обґрунтованості звільнення позивача, суд встановив наступне. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у\~статті 5-1 КЗпП України\~правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною другою\~ статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з частинами першою та третьою\~ статті 49-2 КЗпП України \~про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. У пункті 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~(далі - постанова № 9) містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої\~ст.40 КЗпП\~суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті\~40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган\~одночасно з попередженням\~про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу. Аналогічна правова позиція викладена у\~Постанові Верховного Суду України від 10 березня 2015 року №21-52а15. На підставі досліджених судом доказів у ході судового розгляду судом встановлено, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації праці та скорочення штату працівників. Однак, у розглядуваному випадку відповідач, всупереч положенням статей\~40,49-2 КЗпП України , запропонував позивачу вакантну посаду не одночасно з попередженням про майбутнє вивільнення (25 жовтня 2017 року), а лише 21.12.2017 року, запропонував одну посаду, письмово повідомивши про відсутність вакантних посад, так як вони були запропоновані працівникам інших відділень в районах та містах області, які підлягали вивільненню у звязку із скороченням. Вказане не дозволило позивачу у двомісячний строк встановлений законом вирішитись зі своїм майбутнім, оцінити всі переваги та недоліки запропонованих посад, та надати свою згоду або незгоду на переведення на іншу посаду - головного спеціаліста сектору контрольно-ревізійної роботи та аудиту управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області згідно строкового трудового договору на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника [PERSON] Крім цього, інші вакантні посади в управлінні взагалі не були запропоновані позивачу, так як пропонувались іншим працівникам, які також попереджались про майбутнє вивільнення. Як пояснили в суді представники сторони відповідача, це було зроблено для того, щоб уникнути в подальшому можливих конфліктних ситуацій з працівниками. Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладені в постановах, прийнятих за результатами розгляду справ із підстав передбачених пунктами 1,2, 4 ч.1 ст.355 ЦПК України « розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, суди мають зясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовляється від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі , організації, чи не керувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Проте у розглядуваній справі [PERSON] не було одночасно з попередженням про звільнення запропоновані інші вакантні посади. Суд також критично сприймає лист відповідача від 21.12.2017 року вих.№01-2-1604, в якому зазначено що вакантні посади відповідно до фаху [PERSON] у відділенні відсутні, оскільки вказане не підтверджується жодним належним та допустимим доказом та спростовується обставинами встановленими судом. Крім того, суд витребовував від відповідача докази того, що на час попередження позивача про звільнення, у відповідача були відсутні вакантні посади, які позивач міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації, однак відповідач цих доказів не надав. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено відсутності вакантних посад які позивач могла б обіймати відповідно до своєї кваліфікації. На думку суду, вказане є грубим порушенням трудового законодавства, оскільки роботодавець передчасно та з порушенням трудового законодавства звільнив позивача, а тому є всі підстави для визнання звільнення незаконним та задоволення позовних вимог в частині скасування наказу. Частиною першою\~237 КЗпП України\~визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України "Про запобігання корупції"\~іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З'ясувавши характер спірних правовідносин, враховуючи бажання позивача продовжувати трудові відносини, суд задовольняє її позову вимогу шляхом поновлення на посаді головного спеціаліста сектору контрольно-ревізійної роботи Ковельського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області , тобто, на попередній роботі з якої вона була звільнена з 29.12.2017 року, тобто з дня її звільнення. Стосовно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд встановив наступне. Частиною другою\~ ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Для розрахунку середнього заробітку суд бере до уваги період з 02 січня 2018 року ( 29 грудня 2017 року - день звільнення, вважається останнім робочим днем, а отже не включається до розрахунку), до 26 березня 2018 року. (до дня прийняття судового рішення у справі). Вказаний період включає в себе 58 робочих дні (з урахуванням правил\~КЗпП України\~стосовно святкових та неробочих днів, а також рекомендацій КМУ стосовно перенесення робочих днів). Пунктом 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений\~Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100\~(далі - Порядок №100) визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 2 Порядку №110 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 2 Порядку №110 визначенощо нарахування\~\~виплат,\~\~що\~\~обчислюються\~\~із\~\~середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, під час розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначальним є розмір середньоденної заробітної плати за останні два місяці до звільнення. З наданою стороною відповідача на вимогу суду довідки про доходи №5 слідує, що середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні два місяці до звільнення (листопад-грудень 2017 року) становила 690,41 грн. Середня заробітна плата за останніх два місяці: 9316,13 грн. (заробітна плата за листопад місяць) + 19\~681,19 грн. (заробітна плата за грудень місяць) : 42 ( кількість робочих днів за листопад - грудень 2017 року). Суд перевірив вказану довідку на відповідність положенням Порядку №100 і встановив правильність визначення та розрахунку середньоденного заробітку. Як уже зазначено судом вище, період за який суд стягує середній заробіток ( 02.01.2018 року 26.03.2018 року) становить 58 робочих дні. Відповідно на користь позивача з відповідача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 40\~043,78 грн (690,41 х 58). Частиною шостою ст.141 ЦПК України\~визначено, якщо сторону, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно Судові витрати відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в користь держави. Пунктами 2, 4 частини першої\~статті 430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Отже, рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді головного спеціаліста сектору контрольно-ревізійної роботи Ковельського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 14 498 (чотирнадцять тисяч чотириста девяносто вісім) гривень 61 копійка підлягає до негайного виконання. \~\~\~\~\~ \~

Outcome: approved