Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

[PERSON] заявила позов до [PERSON], за яким просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітнього сина сторін [PERSON], [INFO], у період з 01.10.2018 по 01.10.2020 року на строк до 30 календарних днів до країни прямування Австрійської Республіки у супроводі матері без згоди та супроводу батька . Позов обґрунтовано необхідністю обстеження, лікування дитини в клініці м. Відень, та відпочинку. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.09.2018р. відкрито провадження у справі. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала, надала пояснення, що зводяться до викладеного в заяві. Представник відповідача [PERSON] просив в задоволенні позову відмовити за необгрунтованістю доказами, і заявив, що позивач використовуючи судовий механізм фактично бажає вивести дитину за кордон на постійне місце проживання, що позбавить відповідача можливості приймати участь у вихованні дитини. Третя особа свого представника до суду не направила, пояснень до позову не надходило. Судом встановлено таке. Сторони є батьками [PERSON], який народився [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження. Відповідачем визнається, що не зважаючи на наявність дитини, сторони завжди проживали окремо, ведуть відокремлене господарство, дитина проживає з матірю, спору щодо місця проживання дитини не має. Питання участі батька в утриманні дитини вирішено в судовому порядку. На час розгляду справи, з огляду на пояснення сторон та матеріали справи, між сторонами наявний спір про участь батька у вихованні дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №57 від2 7.01.1995 року виїзд з України громадян, які не досягли 16-річноговіку,здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку,без згоди та супроводу другого з батьків. Діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. З огляду на надані медичні документи, малолітній [PERSON] 22.04.2016 року отримав тяжку травму, викликану опіком окропом 15% шиї, тулуба, обличчя, верхніх кінцівок, потребує реабілітації та оперативного лікування. Позивач має бажання та фінансову можливість забезпечити лікування дитини в клініці РУДОЛЬФФІНЕРХАУЗ у м. Відні Австрійської Республіки. Лікар клініки Н. Корпан декілька разів надавав до посольства Австрії у м. Києві підтвердження про те, що пацієнт [PERSON] буде госпіталізований до клініки. Той, факт, що вказане підтвердження надане лікарем на звернення не позивача, а посередника, не змінює позиції лікувального закладу, щодо можливості прийняття дитини на лікування. Воочевидь, що наведені наміри та дії позивача викликані інтересами дитини. Наявність спору про участь батька у вихованні дитини не може бути перешкодою в забезпеченні інших прав та інтересів дитини. Доводи відповідача, про те, що позивач має намір змінити місце проживання дитини, без згоди батька, є нічим іншим, як припущенням. Інших доказів обгрунтування заперечень до позову відповідачем не надано. За таких обставин, суд знаходить позов обгрунтованим і таким, що може бути задоволеним на підставі ст.ст. 26, 33 Конституції України, ст.ст. 141, 150, 151, 152, 154 СК України, ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства». Витрати, понесені позивачем на розгляд справи, за вказаного рішення, мають бути їй компенсовані відповідачем, відповідно і на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved