Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення половини вартості спільної сумісної власності. Свої вимоги мотивує тим, що з 31 березня 2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 17 жовтня 2007 року. За час спільного проживання сторони придбали квартиру [ADDRESS] . У позивача відсутні документи на спірну квартиру. 25 травня 2018 року з інформаційної довідки йому стало відомо, що власником спірної квартири є [PERSON] , якого позивач не знає і до якого претензій не має. Позивач зазначив, що сторони здійснювали поділ майна, однак рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05 липня 2016 року не стосувалося поділу даної квартири, спроба поділу квартири, що затверджена ухвалою суду від 05 травня 2009 року по справі №2-1366/09, надалі скасована. Вказує, що оскільки позивач не знав про відчуження квартири і своєї згоди на її відчуження не надавав, просить суд стягнути з відповідача на його користь половину вартості квартири [ADDRESS] . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05 квітня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у справі. Відповідач в установлений строк надала відзив на позовну заяву із запереченнями щодо задоволення позовних вимог через їх необґрунтованість і недоведеність. Так відповідачка у своєму відзиві зазначила, що предмет позову - квартира [ADDRESS] , вже був предметом спору між сторонами під час розгляду цивільної справи №2-1366/09. Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області по справі №2-1366/09 від 05 травня 2009 року про затвердження мирової угоди судом затверджено перелік об`єктів, що підлягають поділу між сторонами, в тому числі й квартира [ADDRESS] . Надалі (після скасування ухвали) в рішенні по цій справі, судом було наведений перелік об`єктів нерухомості, в тому числі й вказана квартира. Також, відповідач зазначила, що позивач свідомо перекручує дійсні обставини справи, він був обізнаний про продаж квартири, про що вказував при розгляді справи №2-1366/09, а тому вважає його твердження неправдивими. При цьому зазначає, що саме з дати, коли позивачу стало відомо про продаж квартири слід відраховувати початок перебігу строку позовної давності. Зважаючи, що позивач пропустив цей строк, просила в позові відмовити. При цьому, разом із відзивом подала заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Позивач скористався своїм правом та надав відповідь на відзив, вказуючи, що в справі №2-1366/09 були інші обставини, в 2015-2016 роках справа переглядалася у зв`язку зі скасуванням мирової угоди, а щодо квартири, то судом було відмовлено про стягнення з [PERSON] на його користь в рахунок відшкодування шкоди половини вартості відчуженої квартири [ADDRESS] . Повторно зазначав, що він не був обізнаний про відчуження відповідачем квартири. Відповідач своїм правом на подання заперечень не скористалася. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2019 року провадження у справі закрито. Вказана ухвала двічі була предметом апеляційного розгляду. Постановою Вінницького апеляційного суду від 23 грудня 2019 року, яка залишена буз змін постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року, вказана ухвала скасована, а справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 липня 2019 року цивільна справа прийнята до провадження новим складом суду. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 вересня 2020 року витребувано в приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Рудика В. В. копію договору купівлі-продажу від 20 грудня 2012 року квартири [ADDRESS] , реєстровий номер 8891, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , та копію оцінки вартості цієї квартири. Вказаний доказ витребовувався судом за клопотанням позивача та його представника в сприянні наданню останнім доказу вартості квартири, половину якої він бажав отримати, звертаючись до суду з цим позовом. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив стягнути на його користь половину вартості квартири за яку вона була відчужена та доказ вартості якої судом витребовувався за його клопотанням. При цьому відмічав, що йому не було відомо про відчуження квартири, однак йому відомо, що квартира була відчужена за 100 000 доларів США. Відповідач та її представник заперечували щодо задоволення позову. При цьому вказували, що позивач так і не визначився зі своїми вимогами, їх не уточнив, хоча це з`ясовувалася в підготовчому засіданні, та їх не довів. При цьому наголошували, що питання дійсної вартості квартири з`ясовувалося в засіданні та зверталася увага як позивача, так і його представника щодо дійсної вартості квартири, однак останні вважали такою вартістю ціну її продажу. Також підтримали свій відзив на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши обставини справи, дійшов такого висновку. Судом установлено, що з 31 березня 2001 року сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, який розірваний рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 17 жовтня 2007 року (справа №2-2398/07),(а.с.8). 08 лютого 2007 року виконкомом Вінницької міської ради на підставі рішення від 08 лютого 2007 року за № 269 на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Питання поділу майна між колишнім подружжям було предметом розгляду Коростенським міськрайонним судом Житомирської області по справі №2-1366/09. 05 травня 2009 року по цій справі судом затверджена мирова угода між [PERSON] та [PERSON] , за умовами якої, зокрема квартира [ADDRESS] виділена [PERSON] . Як слідує з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказана квартира з 11 січня 2011 року належала [PERSON] на підставі договору дарування від 22 листопада 2010 року за № 1906. 20 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В., зареєстрованим в реєстрі за № 8891, предметом якого є квартира [ADDRESS] , яка була продана за 379 108, 00 грн. Згідно відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, власником квартири [ADDRESS] на даний час є [PERSON] . Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 26 січня 2015 року була скасована ухвала суду першої інстанції про затвердження мирової угоди між [PERSON] та [PERSON] по справі №2-1366/09 та справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду. Як слідує з рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05 липня 2016 року по цій справі [PERSON] неодноразово уточнював позовні вимоги. Зокрема 28 липня 2015 року [PERSON] подавав уточнюючу заяву про способи поділу спірного майна, вказуючи, що квартира [ADDRESS] , продана [PERSON] третім особам. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05 липня 2016 року в справі №2-1366/09 позов задоволений частково, визнано за [PERSON] право власності на житлову надбудову 2-го поверху до магазину № [NUMBER] , загальною площею 83,9 кв.м., розташовану по [ADDRESS] , в решті вимог - відмовлено, зокрема і в частині вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування шкоди половину вартості відчуженої квартири [ADDRESS] . 24 листопада 2018 року [PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області суду та просив в порядку поділу майна стягнути з відповідача половину вартості квартири [ADDRESS] . Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами СК України та ЦК України зокрема, в частині щодо права спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Частиною 2 статті 60 СК України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Спірне майно, а саме квартира [ADDRESS] , була придбана під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Іншого судом не встановлено. Відповідно до ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ст.70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із роз`ясненнями, викладеними в п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 22 вказаної постанови, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як установлено судом вказана квартира подарована відповідачем [PERSON] , який в свою чергу відчужив її третій особі, а отже позивач в порядку поділу цієї квартир має право на половину її вартості. Як вказувалося вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Згоди між подружжям щодо вартості цієї квартири не досягнуто, а отже вартість майна визначається виходячи з дійсної (ринкової) його вартості. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Враховуючи вказані положення суд не бере до уваги позицію позивача про вартість майна, визначену сторонами договору купівлі-продажу від 20 грудня 2012 року, при продажі квартири. Адже вказана вартість визначена саме сторонами договору купівлі-продажу, які не є сторонами по справі, та не є дійсною вартістю квартири на момент розгляду цієї справи. Суд звертає увагу, що питання дійсної вартості квартири з`ясовувалося судом під час розгляду справи. Наразі позивач та його представник наполягали на витребуванні судом договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , вважаючи вартість квартири, визначену при продажі, вартістю, яку слід врахувати при розгляді цієї справи. Судом відповідно до положень ст.12 ЦП України роз`яснювалося щодо необхідності з`ясування дійсної вартості майна, однак позивач та його представник своїм правом не скористалися, наполягали на вартості, визначеній при продажу, вказуючи, що в разі, якщо ця вартість не задовольнятиме відповідача, то остання вправі заявити клопотання про проведення експертизи. На з`ясування дійсної вартості майна також звертав увагу позивача та його представника й представник відповідача, в тому числі й заперечуючи щодо витребування договору купівлі-продажу. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач у порушення вимог ст. 12, 81 ЦПК України ухилився від доведення обставин, на які посилається. Відповідно до ч. 3, 4, 5 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. З огляду на викладене, зважаючи, що позивачем не доведена дійсна вартість майна на момент розгляду справи, а в суду відсутня самостійна процесуальна можливість її встановлення, суд дійшов висновку, що позов є недоведеним та задоволенню не підлягає. Суд звертає увагу, що сторона відповідача заперечуючи щодо позову, подавала також заяву про застосування строків позовної давності, однак суд враховує, що відповідно до роз`яснень, викладених в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення в цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Питанню застосування строку позовної давності неодноразово надавала правові висновки й Велика Палата Верховного Суду, зокрема в постанові від 04 грудня 2018 року по справі № 910/18560/16 вказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: Зважаючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову як недоведеного, відповідно не потребує вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Як слідує з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду з вимогою про сплату половини вартості квартири, сплатив судовий збір в розмір 704,80 грн. Натомість, як установлено в судовому засіданні, позивач просив стягнути на його користь половину вартості квартири, яка була визначена при відчужені квартири відповідно до договору купівлі-продажу від 20 грудня 2012 році. Вказана вартість становить за 379 108, 00 грн, її половина становить 189 554,00 грн, відповідно належний розмір судового збору, за таких вимог, становить 1895,54 грн (1% від суми відповідно до ст.4 Закону України « Про судовий збір»). Зважаючи, що позивачем сума судового збору сплачена не в повному обсязі, а в задоволенні позову відмовлено, з нього на користь держави підлягає стягненню 1190,74 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved