Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання недійсним пункту договору фінансового лізингу та стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог вказував, що 16.01.2015 року між позивачем та ТОВ «Євролізинг Україна» було підписано договір №000323 фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль «Peugeot 301 allure» вартістю 227 900 грн. На виконання умов договору позивачем було сплачено в користь відповідача 136740 грн., в т.ч. 113950 грн. авансового платежу і 22790 грн. адміністративного платежу. Оскільки предмет лізингу позивачу не був переданий, а також внаслідок порушення прав споживача, позивач звернувся до ТОВ «Євролізинг Україна» із заявою про розірвання договору з підстав, передбачених ст.10 ч.12 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто без будь-яких штрафних санкцій, однак, розірвавши договір, відповідач повернув лише 60% авансового платежу, в той час, коли 40% авансового платежу та адміністративний платіж в загальній сумі 68370 грн. залишається неповернутим. Вважає, що п.12.1 договору, на підставі якого відповідач відмовляється повертати кошти, є несправедливим, у зв'язку з чим просив визнати даний пункт договору недійсним, стягнути з ТОВ «Євролізинг Україна» кошти в сумі 68370 грн. та витрати на правову допомогу. В судовому засідань позивач та його представники визнали позовні вимоги, надали пояснення по суті позовних вимог. Зокрема, в своїх поясненнях представник позивача вказував, що положення п.1 розділу 12 Договору є несправедливим, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність лізингодавця, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору і надають відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем. Відповідно до ст.18 ч.ч.5, 6 ЗУ «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Представник відповідача заперечив проти позову з мотивів його незаконності та необґрунтованості позовних вимог, надав суду письмові заперечення, які долучено до справи. Зокрема, вказував у запереченнях, що договір лізингу, укладений між сторонами у справі, повністю відповідає вимогам чинного законодавства, в т.ч. ЦК України та Закону України «Про фінансовий лізинг», і не містить будь-яких несправедливих або дискримінаційних положень. При цьому, договір було розірвано з ініціативи позивача [PERSON] за його заявою, що у відповідності до п.12.1 договору тягне за собою правові наслідки у вигляді повернення позивачу лише частини авансового внеску. З урахуванням викладеного, вважає дії ТОВ «Євролізинг Україна» законними, просив відмовити у задоволенні позову, клопотав про розгляд справи у відсутності представника. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступне. Так, 16.01.2015 року між позивачем [PERSON] та ТОВ «Євролізинг Україна» в особі представника Гіріч Н.М. було укладено договір №000323 фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль «Peugeot 301 Аllure» вартістю 227900 грн (а.с.5-12). Того ж числа позивач згідно наданих рахунків оплатив 113950 грн. авансового внеску, 22.01.2015 року позивачем також сплачено на рахунок відповідача 22790 грн. Всього позивачем сплачено за договором фінансового лізингу 136740 грн., що підтверджується копіями квитанцій (а.с.13). Посилаючись на грубе порушення ч.12 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» 20.02.2015 р. позивач [PERSON] звернувся до відповідача із письмовою заявою про розірвання договору та повернення усіх сплачених коштів (а.с.16). Листом відповідача від 11.03.2015 р. №44 підтверджено факт розірвання Договору з 25.02.2015 р (а.с.17). Сторони визнали ту обставину, що після розірвання договору відповідачем було повернуто позивачу [PERSON] половину сплачених ним коштів в сумі 68370 грн, і дана обставина не потребує додаткового доказування. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами по справі було укладено договір фінансового лізингу, на виконання якого позивачем було сплачено 136740 грн, даний договір розірвано за згодою сторін з ініціативи позивача [PERSON] з 25 лютого 2015 року, після чого позивачу було повернуто кошти в сумі 68370 грн.. Правовідносини, що виникли між сторонами з приводу укладення, виконання та розірвання вказаного договору, а також і вирішення спору між сторонами регулюється нормами Цивільного Кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку, а також Законом України «Про фінансовий лізинг» №723/97 від 16.12.1997 року з наступними змінами та доповненнями. Що стосується Закону України «Про захист прав споживачів», на порушення якого посилається позивач, то суд приходить до висновку, що норми цього Закону також поширюються на правовідносини між сторонами. Так, з Преамбули вказаного закону вбачається, що він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. За статтями 1 та 2 Закону «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізиногоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до п.5 ч.І ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Відповідно до п.17 ч.І ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. З урахуванням викладеного, на споживачів послуги фінансового лізингу - лізингоодержувачів - поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів, і заперечення відповідача з цього приводу не приймаються судом до уваги. З приводу визнання недійсним п.12.1 договору фінансового лізингу №000323 судом встановлено наступне. Згідно з п.12.1 Договору у випадку його розірвання даного договору лізингоодержувачем, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 40% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Таким чином, вказаний договір встановлює односторонню відповідальність лізингоодержувача і в силу цього є несправедливим. Такий висновок суду ґрунтується на наступному. Так, відповідно до ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: - надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; - визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Аналізуючи зміст ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6) ч.1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. У відповідності до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Аналогічно, у відповідності до ст..509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. При цьому, на думку суду, під добросовісністю слід розуміти належну поведінку при виникненні та виконанні зобов'язання - вчинення дій таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода третім особам, неможливість укладення зобов'язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою тощо. Принцип добросовісності передбачає чесну, сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобов'язання та непорушення прав інших осіб. Дослідженими по даній справі доказами доведено наявність вказаних ознак, які у своїй сукупності свідчать про несправедливість п.12.1 Договору фінансового лізингу №000323. Так, оспорюваний пункт Договору порушує принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору, із одностороннім застосуванням за це істотних штрафних санкцій, які в сукупності складають 50% внесених коштів. Даний пункт договору також призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, оскільки встановлює односторонню відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усуває відповідальність лізингодавця, не надає право споживачу вимагати дострокового розірвання договору із одержанням відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; передбачає покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору і надає відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем. Виконання відповідачем оспорюваного п.12.1 Договору призвело до того, що позивач [PERSON], діючи в межах чинного законодавства, після розірвання договору не отримав 50% сплаченої ним суми, що заподіяло його інтересам істотної шкоди. З урахуванням викладеного, вказаний пункт договору є несправедливим. Відповідно до ст.18 ч.ч.5, 6 ЗУ «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Таким чином, враховуючи положення ст.217, ч.1 ст.236 ЦК України, п.12.1 договору фінансового лізингу №000323 від 16.01.2015 року підлягає визнанню недійсним з часу укладення договору, і позов в цій частині підлягає задоволенню. Щодо повернення сплачених [PERSON] коштів в сумі 68370 грн., судом встановлено наступне. Як вбачається із письмової заяви [PERSON] (а.с.16), 20.02.2015 року він звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору фінансового лізингу з підстав, передбачених ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». Листом №44 від 11.03.2015 року відповідач ТОВ «Євролізинг Україна» погодився на розірвання договору фінансового лізингу №000323 з 25 лютого 2015 року. У відповідності до ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини. Таким чином, вказане положення закону встановлює право споживача на відмову від договору про надання послуг без штрафних санкцій з боку виконавця у випадку можливого істотного зростання ціни послуг або інших обставин, які явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Позивачем надано суду достатні та допустимі докази того, що після підписання договору фінансового лізингу ціна автомобіля, що є предметом лізингу, істотно збільшилась, а саме зросла з 227900 грн. до 441000 грн. (а.с.14). Разом з тим, всупереч вимогам ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не повідомив [PERSON] про таке збільшення ціни, як і не виконав умов договору про поставку автомобіля за ціною 227900 грн. Твердження представника відповідача про те, що ціна предмета лізингу не збільшилась, оскільки придбання автомобіля може здійснюватись не тільки у офіційного дилера, не доведені і спростовуються наступним. Відповідно до розділу договору фінансового лізингу «Визначення термінів», продавцем предмета лізингу є постачальник транспортних засобів, з яким відповідач уклав договори доручення або агентські договори. Однак, стверджуючи, що продавцем автомобіля «Пежо 301» може бути не тільки офіційний дилер, відповідач не надав жодного договору з постачальником та прас-листа такого постачальника з підтвердженням вартості автомобіля на умовах договору, у зв'язку із чим його заперечення в цій частині не приймаються судом до уваги. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу №000323 від 16.01.2015 року між сторонами розірвано з підстав, передбачених ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», що не передбачає будь-яких фінансових санкцій для споживача. Дану обставину фактично підтвердив і відповідач своїм листом №44 від 11.03.2015 року. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що п.12.1 Договору фінансового лізингу визнано судом недійсним, до споживача - лізингоодержувача [PERSON] не можуть бути застосовані будь-які фінансові санкції чи штрафи. При цьому суд приймає до уваги, що відповідно до ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. В той же час, як визначено у договорі №000323, адміністративний платіж - це платіж, що сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору. З огляду на викладене, адміністративний платіж не може вважатись комісією за виконання договору або покривати витрати лізингодавця, що пов'язані із виконання договору, оскільки він, як це визначили сторони, сплачується за дії, що передують укладенню договору. Таким чином, сплачені позивачем [PERSON] кошти підлягають поверненню в повному обсязі, включаючи авансовий внесок та адміністративний платіж, і позов в цій частині також підлягає задоволенню. Питання про розподіл судових витрат вирішено судом наступним чином. Відповідно до ст..88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що позивача у даній справі звільнено від сплати судових витрат при подачі позову, та приймаючи до уваги, що позов задоволено повністю, з відповідача підлягають стягненню в користь [PERSON] понесені ним та документально підтверджені судові витрати на правову допомогу, та в дохід держави судовий збір по справі. Позивачем надано суду належні письмові докази понесених ним судових витрат на правову допомогу в сумі 2500 грн. (а.с.19-22), і розмір цих витрат не перевищує граничного розміру витрат, визначеного чинним законодавством. Розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача, встановлено судом, виходячи з таких положень законодавства. Так, у відповідності до п.31 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у справах про визнання правочину недійсним без застосування наслідків недійсності судовий збір сплачується як із немайнового спору. У справах про застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину судовий збір сплачується залежно від вартості відшукуваного майна, щодо якого заявляються вимоги. У справах про визнання правочину недійсним із застосуванням наслідків недійсності судовий збір сплачується відповідно до пункту 10 частини першої статті 80 ЦПК за загальною сумою всіх вимог. Враховуючи, що в даному позові позивачем пред'явлено як вимогу немайнового характеру про визнання частини договору недійсним, так і позовну вимогу про повернення коштів, судовий збір має становити суму збору, що справляється за вимоги немайнового характеру - 243,6 грн. (п.1.2 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір») та 1% ціни позову, як це передбачено п.1.1 цієї ж статті. При цьому ціна позову у даному спорі визначається судом у розмірі 68370 грн, тобто в розмірі суми, яка стягується з відповідача, як це передбачено п.1) ч.1 ст.80 ЦПК України. З урахуванням викладеного, до стягнення з відповідача підлягає судовий збір в загальній сумі 927,3 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved