Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) 6 грудня 2016 року звернулася до Миронівського районного суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про розірвання шлюбу, в якому зазначила, що з 24 жовтня 2014 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають спільну дитину - доньку [PERSON], [INFO]. Позивач просить шлюб розірвати, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, фактичні шлюбні стосунки між ними припинено з липня 2016 року. З того часу сторони не проживають однією сім'єю, спільного господарства не ведуть. Позивач вважає, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки їх сумісне проживання та ведення господарства припинено. У судовому засіданні представник позивача заявлені виоги підтримала з мотивів і підстав, викладених у позовній заяві, просила шлюб розірвати. Представник відповідач у судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти розірвання шлюбу. Суду пояснив, що його довіритель категорично заперечує проти розірвання шлюбу, однак категорично заперечує і проти надання сторонам часу на примирення, оскільки примиритися з відповідачем не має наміру. Сторонам відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України було роз'яснено наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Заслухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 24 жовтня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Росавської сільської ради Миронівського району Київської області /а.с. 4/. Від шлюбу сторони мають спільну дитину: дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Росавської сільської ради Миронівського району Київської області /а.с. 9/. Згідно довідки Росавської сільської ради Миронівського району Київської області від 23.11.2016 №668 [PERSON], [INFO], проживає разом із матір'ю [PERSON] та знаходиться на її утриманні /а.с.6/. Позивач на примирення не згодна, має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу. Спільне життя між сторонами не склалося, фактичні шлюбні стосунки між ними припинено з жовтня 2016 року. З того часу сторони не проживають однією сім'єю, спільного господарства не ведуть. Позивач вважає, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки їх сумісне проживання та ведення господарства припинено. Судом встановлено, що розлад в сім'ї позивача носить не тимчасовий, а тривалий характер. Подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам позивача, оскільки відносини, які склалися між подружжям, а саме непорозуміння, відсутність підтримки суперечать інтересам сторін. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції", і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач, яка наполягає на розлученні, має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам сторін, що мають істотне значення, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved