Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

19 травня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Дружківської міської ради про надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітній дитині без згоди батька. У позові [PERSON] зазначила, що вона перебуває з відповідачем у шлюбі з 02 жовтня 2010 року. Має з відповідачем спільну дитину - неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який мешкає разом з нею. Відповідач з лютого 2011 року разом з сімєю не мешкає, з моменту народження дитини ухиляється від несення витрат на утримання сина. Фактично вихованням, утриманням, освітою та розвитком дитини займається позивач [PERSON] Наразі в неї виникла можливість виїхати з дитиною на відпочинок до Криму, але для цього необхідна згода батька дитини. Позивач зверталася до відповідача усно та письмово, але відповіді від нього не надійшло. Такими діями відповідач чинить перешкоди духовному та фізичному розвитку дитини, його повноцінному відпочинку, чим порушує права дитини. Просить суд надати неповнолітній дитині [PERSON] дозвіл на виїзд за кордон до Російської Федерації без згоди батька з 01 червня 2015 року по 31 травня 2016 року у супроводі матері [PERSON] У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги та пояснила, що відповідач [PERSON] не спілкується ані з нею, ані з дитиною, не цікавиться їх життям. В Криму мешкають родичі [PERSON], і вона має можливість виїхати туди на відпочинок разом з дитиною. Про це відомо відповідачу, але своєї згоди на виїзд дитини він не надає, усіляко ухиляється від вирішення цього питання. Раніше вони безперешкодно їздили до Криму, і відповідач знав про це і цьому не перешкоджав. Просить задовольнити позов, оскільки вона діє в інтересах дитини. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився Судові повістки відповідачу вручалися виконавчим комітетом органу місцевого самоврядування, відповідача за місцем реєстрації виявлено не було, про що був зроблений відповідний запис. Відповідно до ст.76 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. Суд вважає, що відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином. Представник органу опіки та піклування Дружківської міської ради до суду не з'явився, надав письмове клопотання, в якому просить справу розглянути без його участі, не заперечує проти позовних вимог. Суд, отримавши згоду позивача, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Дитина проживає разом з матір'ю [PERSON], яка має намір тимчасово виїхати з дитиною за межі України з метою оздоровлення дитини. Відповідно до п.2 ч.2 ст.4 Закону України № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 141 СК визначена рівність прав та обов'язків батьків відносно дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Таким чином, виїзд неповнолітнього громадянина України при відсутності згоди одного з батьків здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Позивач [PERSON] письмово зверталася до батька дитини для отримання дозволу на виїзд дитини за межі України, але відповіді від нього не отримала. Через відсутність згоди батька на виїзд за межі України неповнолітній [PERSON] позбавлений можливості здійснювати тимчасовий виїзд за кордон для відпочинку, оздоровлення, розширення кругозору. Суд вважає, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обовязків і зловживає своїми батьківськими правами, оскільки не забезпечує дитині повноцінного розвитку, відпочинку, перешкоджаючи своїми діями повноцінному фізичному, моральному, інтелектуальному, духовному, соціальному розвитку дитини. Бездіяльність відповідача як батька суперечать інтересам дитини, порушують його права, гарантовані міжнародним та національним законодавством. Суд, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги про надання дозволу неповнолітній дитині на виїзд за межі України без згоди одного з батьків до Російської Федерації з часу набрання рішенням законної сили по 31 травня 2016 року. Оскільки у судовому рішенні зазначені країна, в яку тимчасово виїжджає дитина, а також встановлений період, суд вважає, що права батька дитини щодо можливості спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, передбачені ст.ст. 153, 157 СК України, не порушені.

Outcome: approved