Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "УПСК ДІАМЕНТ" про стягнення 4 493,34 грн. заборгованості по заробітній платі та невикористаній щорічній відпустці; стягнення 11 856,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.12.2017 року по 13.03.2018 року, посилаючись на те, що в період з 06.07.2017 по 18.12.2017 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «УПСК ДІАМЕНТ» (далі - Товариство), працюючи, на посаді бурильника експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту і газ шостого розряду з місячним розміром заробітної плати 4472,00 грн.. 18.12.2017 року трудові відносини між ним і Товариством було розірвано за взаємною згодою сторін в порядку, передбаченому п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП). Однак ані на дату звільнення, ані на момент подання цієї позовної заяви Товариством не було погашено перед ним заборгованість із заробітної плати за період грудень 2017 року та не виплачено кошти за невикористану щорічну відпустку. Вказав, що середньомісячна його зарплата становить 4 472,00 грн. Зарплата за останні два повні місяці робити (жовтень та листопад 2017 року) становить 4 472,00 грн.+ 4 472,00 грн. = 8 944,00 грн. Відповідно середньоденна зарплата становить 8 944,00 грн. : 43 робочі дні = 208,00 грн.. Отже, сума невиплаченої заробітної плати з 1 по 18 грудня 2017 року становить 12 робочих днів * 208,00 грн. = 2 496.00 гри.; сума неоплаченої щорічної відпустки становить 1 997,34 грн.; сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 57 робочих днів * 208,00 грн. = 11 856.00 грн. Отже, загальна сума заборгованості становить 16 349,34 грн. 09.08.2019 року позивач подав клопотання, відповідно до якого вказав, що позовна заява була подана Позивачем до суду 13 березня 2018 року. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на вказану дату становила 11 856, 00 грн. (57 робочих днів із середньоденною зарплатою 208,00 грн.). Враховуючи час розгляду спору, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинна включати також компенсацію робочих днів в даному періоді. На підставі наведеного позивач просив стягнути з відповідача 93 309,34 грн. станом на 22.08.2019 року, з яких: сума невиплаченої заробітної плати з 1 по 18 грудня 2017 року - 12 робочих днів * 208,00 грн. = 2 496,00 грн.; сума неоплаченої щорічної відпустки - 1 997,34 грн.; сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до моменту подання позовної заяви - 57 робочих днів * 208,00 грн. = 11 856,00 грн.; сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 14 березня (наступний день, після подання позову) по 31 грудня 2018 року - 207 робочих днів * 208,00 грн. = 43 056,00 грн.; сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 1 січня 2019 року по 22 серпня 2019 року включно - 163 робочих днів * 208,00 грн. = 33 904,00 грн.. Позивача в судове засідання не з`явився, 19.11.2018 року подав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив проводити розгляд справи за його відсутності, не заперечив щодо винесення судом заочного рішення (а.с.30). Відповідач в судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с.27-29, 36-38, 44-46). З урахуванням думки позивача та положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України). Згідно ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як вбачається із копії трудової книжки, [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ УПСК з 06.07.2017 року та 18.12.2017 року був звільнена з займаної посади згідно п.1 ст.36 КЗпП України, на підставі Наказу №18/12К від 18.12.2017 року (а.с. 7-9) . Відповідно до ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України « Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 05 травня 2017 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою Позивач зазначає, що в день звільнення йому в порушенняст.116 КЗпП України не виплачені належні суми заробітної плати. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд керується п.21постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100(з наступними змінами і доповненнями). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100. Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. З огляду на те, що відповідач не надав суду довідки про отриманий позивачем дохід за 2017 рік, суд бере до уваги суми доходу позивача згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ (а.с.11-12) за жовтень та листопад 2017 року, оскільки в дані два місяці позивачем було відпрацьовано всі робочі дні (грудень 2017 року звільнення) та визначає середньомісячну зарплату позивача у розмірі 4 472,00 грн. (4 472,00 грн. за жовтень 2017 р. + 4 472,00 грн. за листопад 2017 р. = 8 944,00 грн. : 2), а середньоденна зарплата становить 208,00 грн. (8 944,00 грн. : 43 робочі дні). При цьому тривалість робочого часу визначена листами Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік, від 19.10.2017 року №224/0/103-17/214 Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2018 рік, від 08.08.2018 року №78/0/206-18 Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік. А тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (день винесення судового рішення) за період з 18.12.2017 року по 22.08.2019 року у розмірі 88 816,00 грн. виходячи з наступного розрахунку 208,00 грн. х 427 робочі дні). Згідно наданого позивачем розрахункового листка за червень 2017 року судом встановлено, що заборгованість по заробітній платі позивачки становить 47 400,58 грн. До цієї суми враховані заборгованість по зарплаті, компенсація за 109 днів невикористаної відпустки та вихідна допомога (а.с.11). Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивача 2 496,00 грн. заборгованості по заробітній платі, 1 997,34 грн. компенсацію за невикористану відпустку та 88 816,00 грн. середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів. Згідно положень ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах суми за один місяць за мінусом загальнообов`язкових податків та зборів, що стягуються з нарахованої заробітної плати) підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст.40, 115, 116,117,233 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100,

Outcome: approved