Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

30 жовтня 2017 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] [PERSON] третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Виконавчий комітет Нововолинської міської ради як орган опіки та піклування, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини, стягнення аліментів. 23 листопада 2017 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] [PERSON] третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Виконавчий комітет Нововолинської міської ради як орган опіки та піклування про відібрання дитини та повернення її матері. Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 12 грудня 2017 року вищезазначені позови обєднані в одне провадження. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 17 серпня 2012 року з відповідачем [PERSON] зареєструвала шлюб у нотаріальному відділі у справах сімї суду першої інстанції м. Касабланка Міністерства юстиції [PERSON] Марокко, реєстраційний номер 64, фоліо №123. У шлюбі народився син [PERSON], [INFO]. Подружнє життя з відповідачем не склалось, останній після розлучення зловживав спиртними напоями, вживав наркотичні засоби. Перебуваючи в стані алкогольного та наркотичного спяніння він проявляв неповагу, виражався в її сторону нецензурними словами та спричиняв тілесні ушкодження. Все це відбувалось в присутності їх сина, що негативно впливало на його психологічний стан. Крім того, [PERSON] [PERSON] неодноразово зраджував їй, матеріально не забезпечував сімю, а тому з 2015 року вона перестала підтримувати подружніх відносин з відповідачем. Також, зазначила, що з травня 2015 року по даний час проживає та перебуває у фактичних шлюбних стосунках з [PERSON] і саме з ним має намір створити нову сімю. За таких обставин, вважає неможливим подальше перебування в шлюбі з [PERSON] [PERSON]. Крім того, зазначає, що 01 вересня 2017 року відповідач виявив бажання зустрітися з сином [PERSON], на що вона дала згоду і така зустріч відбулась в м. Львові. На прохання [PERSON] [PERSON], вона на декілька днів залишила дитину батькові. Однак, по спливу часу домовленого між ними, вона не змогла забрати сина, більше того, відповідач висунув ультиматум, що в разі відмови її проживати однією сімєю, він вивезе дитину за кордон. Розуміючи, що відповідач може реалізувати свої погрози, вона направила відповідні листи в органи прикордонної служби, поліцію та у прокуратуру, включно у Генеральну прокуратуру України. Вважає, що за таких обставин існує реальна загроза життю та здоровю дитини. Вона, будучи здоровою, молодою людиною без шкідливих звичок, повністю забезпечувала свого сина усім необхідним, піклувалася про стан його здоровя, духовний розвиток та умови зростання і подальше своє життя не може уявити без сина. Вважає, що відповідач не забезпечить належного догляду за дитиною, яка є малолітньою. Зазначила, що на даний час місце перебування дитини їй взагалі невідоме і відповідач утримуючи дитину, порушує її права, як матері на спілкування з ним. Крім того вважає, що [PERSON] [PERSON], будучи здоровим, працездатним, отримуючи від заможних батьків щомісячно значні кошти на власні потреби та не маючи інших утриманців, може сплачувати їй аліменти на утримання сина у розмірі 2500 грн. За таких обставин, просить розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON] [PERSON], стягувати з відповідача в свою користь аліменти у розмірі 2500 грн., визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з нею, тобто матірю, відібрати дитину у батька відповідача [PERSON] [PERSON] та повернути [PERSON] матері за попереднім його місцем проживання. Також позивач просила стягнути з відповідача в свою користь судові витрати у справі. У судове засідання відповідач [PERSON] [PERSON] не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про врученння поштового відправлення (а.с.146). Позивач та його представник, представник третьої особи не заперечили щодо заочного розгляду справи. Суд, у відповідності до ст.280, ст.281 ЦПК України ухвалив проводити заочний розгляд справи. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, пояснила що по спливу місяця по народженню дитини відповідач почав її ображати, застосовував фізичне насильство, а тому батьки чоловіка забрали її з дитиною до Короліства Марокко. Коли сину виповнилося 5 місяців, вона з відповідачем повернулися до України і проживала у своїх батьків, а відповідач у м. Львові. Після хвороби сина, на прохання чоловіка, вона знову поїхала до [PERSON] Марокко. В серпні 2014 року вона гостювала у своїх батьків, а вже на наступний місяць повернулася у Короліство Марокко. Ніколи не помічала щоб її чоловік проявляв якусь турботу до дитини. Більше того, відповідач не бажав мати дитину, він повністю матеріально залежний від своїх заможних батьків. Сімя чоловіка завжди підтримувала її, і після вчинку чоловіка (неповернення сина їй), його сестра у телефонній розмові повідомила, що уся його родина наполягала, щоб [PERSON] все ж повернув їй сина. Також зазначила, що згоди на проживання дитини з батьком не давала. До відібрання у неї дитини, син [PERSON] постійно проживав разом із нею, відвідував дитячий садок і батько відповідач [PERSON] зрідка цікавився сином, а коштів на його утримання взагалі не надавав. Зазначила, що коли вона у визначений день та час приїхала до м. Львова забрати дитину, відповідач її побив, а тому вона відразу не звернулася у поліцію. Через деякий час, вона надіслала заяви у різні установи, зокрема поліцію, прикордонну службу та прокуратуру, однак вже ніхто не зміг допомогти їй повернути дитину. Востаннє, бачила сина 24 вересня 2017 року, дуже сумує за ним та мріє його обняти. У звязку з вищевикладеним вона та її представник [PERSON] просили позов задоволити повністю. У поданому до суду відзиві, який надійшов до суду 22 січня 2018 року відповідач позов не визнав, заперечив щодо розірвання шлюбу з позивачем, зазначив, що прагне зберегти сімю, а тому просив суд надати йому термін на примирення з позивачем. Не погодився з зазначеними в позові обставинами, пояснив, що спиртними напоями та наркотичними засобами не зловживає, дбає про добробут сім'ї, забезпечує матеріально малолітнього сина та займається його вихованням. Зазначив, що син проживає разом із ним і позивач не несе витрат на його утримання, з цих підстав вимога останньої про стягнення з нього аліментів є безпідставною. Категорично заперечив щодо відібрання у нього сина і повернення його матері за попереднім місцем проживання, оскільки вважає, що проживання сина [PERSON] з батьком максимально сприятиме інтересам дитини, забезпечуватиме його гармонійний розвиток. Зазначив, що працює менеджером в компанії в м. Касабланка [PERSON] Марокко, отримує дохід у розмірі 1600 доларів США, а тому може матеріально забезпечити сина на відміну від позивача, яка не додала до позову жодних доказів на підтвердження отримання нею стабільного доходу (а.с.114-115). Представник третьої особи [PERSON] зазначила, що за вимогами позивача в частині розірвання шлюбу та стягнення аліментів орган опіки та піклування покладається на розсуд суду, а позов в частині повернення і відібрання дитини вважає підставним, оскільки батьки дитини мають рівні права і позивач [PERSON] згоди на проживання сина [PERSON] разом з батьком не надавала. Додатково пояснила, що у вересні 2007 до виконкому Нововолинської міської ради, як органу опіки та піклування, надійшла заява позивача щодо встановлення місця проживання дитини. Після того, до органу опіки та піклування виконавчого комітету м. Львова були направлені відповідні листи і за отриманими відповідями стало відомо, що за адресою [ADDRESS] малолітній [PERSON] [PERSON] не проживає. Також, останнього не було виявлено за місцем проживання позивача у м. Нововолинську, оскільки на час відвідування матері відповідач вже відібрав дитину. Однак, при огляді квартири, було встановлено, що умови в яких проживала дитина були задовільними, матір забезпечила усім необхідним свого сина. Також, на даний час застережень щодо способу життя чи наявності у позивача шкідливих звичок у служби у справах дітей немає. Суд, заслухавши вступне слово позивача, його представника, представника третьої особи, заслухавши покази свідків, дослідивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що протягом останнього року проживає як співмешканець з позивачем [PERSON], а з травня 2015 року перебуває з нею у фактичних шлюбних стосунках. Малолітній [PERSON] постійно проживав з матірю і у нього виникли товариські стосунки з дитиною, він полюбив [PERSON], вважає його своїм сином та допомагав позивачеві утримувати дитину. Відповідача бачив лише один раз, восени 2017 року, коли він приїхав до України. Має намір одружитися з позивачем. Йому невідомо чи відповідач турбувався про свого сина та чи приїздив в м. Нововолинськ. Бачить, як позивач болісно переживає відібрання дитини. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що проживає по сусідству з матірю позивача. Відповідача вона ніколи не бачила, лише випадково довідалася, що [PERSON] заміжня. Зі слів матері позивача їй стало відомо, що на початку осені 2017 року малолітнього [PERSON] забрав його батько. Стосовно [PERSON] може сказати, що вона є хорошою матірю без шкідливих звичок. У судовому засіданні встановлено, що з 17 серпня 2012 року сторони у справі перебувають у шлюбі, який був укладений у нотаріальному відділі у справах сімї суду першої інстанції м. Касабланка Міністерства юстиції [PERSON] Марокко, реєстраційний номер 64, фоліо №123 (а.с.5-10). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.12).\~ На даний час, мати та батько малолітньої дитини проживають окремо та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати син [PERSON]. У судовому засіданні встановлено, що до вересня 2017 року [PERSON] проживав з матірю [PERSON] за адресою: мікрорайон Шахтарський, буд.23, кв.29, м. Нововолинськ, Волинська область. Згідно актів, складених комісіями у складі працівників ЖКП №2 малолітній [PERSON] [PERSON] зареєстрований за адресою: мікрорайон Шахтарський, буд.23, кв.29, м. Нововолинськ, Волинська область, однак фактично там не проживає (а.с.17-19). Згідно довідки дошкільного навчального закладу №4 Виконавчого комітету Нововолинської міської ради з 17 жовтня 2016 року по 01 вересня 2017 року [PERSON] відвідував вищезазначений дошкільний навчальний заклад і у цей період дитина була охайною та доглянутою. Жодного разу батько дитини [PERSON] [PERSON] у садочку не зявлявся, життям дитини не цікавився, оплату харчування дитини не здійсняв. Вихованням та утриманням дитини займалася мама (а.с.71). У судовому засіданні встановлено, що батько дитини відповідач [PERSON] [PERSON] самочинно, після конфлікту з позивачем, відібрав його у матері та на даний час утримує за невідомою адресою. Також, вищезазначений факт підтверджується заявами позивача адресованих до правоохоронних органів та до Державної прикордонної служби України (а.с.22 -26). Згідно ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У судовому засіданні встановлено, що сумісне життя подружжя є неможливим, збереження сім'ї суперечить інтересам позивача, оскільки остання проживає у фактичних шлюбних стосунках з іншим чоловіком та має намір укласти з ним шлюб, більше того, сторони не підтримують фактичних шлюбних стосунків вже тривалий час, а тому суд позов задоволює і розриває шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем - громадянином [PERSON] Марокко [PERSON] [PERSON]. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Вищевказані правовідносини регулює глава 13 СК України. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Копією паспорта (а.с.12) підтверджується, що дитина [PERSON] є громадянон України. Відповідач [PERSON] [PERSON] на вимогу суду та на вимогу органу опіки та піклування виконавчого комітету Новоовлинської міської ради (а.с.145) не надав жодної інформації щодо місця проживання дитини для можливості складенні акту житлово-побутових умов за місцем проживання дитини за відповідною формою. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з матірю, суд виходить з того, що малолітня дитина є громадянином України, позивач [PERSON] має постійне місце проживання, з народження дитини займалася доглядом сина, виконувала усі обов'язки з організації домашнього побуту, створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Малолітній [PERSON] до вересня 2017 року перебував та постійно проживав з матірю. З огляду на зазначені обставини, показання свідків, думку представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Нововолинської міської ради, враховуючи те, що у судовому засіданні не встановлено виняткових обставин, які б давали підстави для розлучення дитини з матірю відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, а також беручи до уваги той факт, що мати в найбільшій мірі може сприяти гармонійному розвитку малолітньої дитини, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання малолітньої дитини з матірю. Суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що саме він може забезпечити гармонійний розвиток дитини, оскільки останній не надав суду жодних належних та достатніх доказів того, що за місцем його проживання створено всі необхідні умови для проживання дитини, більше того, відповідач [PERSON] [PERSON] не довів наявності в нього постійного місця проживання в Україні та те, що він здійснює матеріальне забезпечення дитини, турбується про сина і останній в більшій мірі прихильний саме до батька. Згідно ч.1\~ст.162 Сімейного кодексу України\~якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду, рішення органу опіки та піклування, проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. У відповідності до принципу 6 Міжнародної конвенції прав дитини дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна якщо це можливо перебувати під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому разі у атмосфері любові і матеріальної забезпеченості. Малолітню дитину не слід, крім тих випадків коли є виняткові обставини, розлучати з матір'ю. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач [PERSON] [PERSON] утримує малолітнього [PERSON] у себе без згоди матері дитини, тобто в порушення вищевказаних законодавчих норм, а тому вимоги позивача про відібрання дитини і поверненні її матері є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього інших дітей , або непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки чи сина, а також інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована\~Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Із роз'яснень, викладених у п.17\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2\~ст.182 СК України. При ухваленні рішення в частині стягнення аліментів, суд враховує те, що решта позовних вимог була задоволена судом і після відібрання дитини та повернення її матері тягар утримання буде нести саме позивач, а тому, беручи до уваги те, що відповідач є працездатним, має стабільний дохід, про що сам зазначає у відзиві на позовну заяву, суд, з врахуванням матеріального становища відповідача, відсутності інших утриманців, та те, що доказів на підтвердження тих обставин, що відповідач взагалі приймав участь в матеріальному утриманні сина у судовому засіданні не здобуто, визначає до стягнення з [PERSON] [PERSON] аліменти на користь позивача [PERSON] на утримання [PERSON] в розмірі 2000 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття, що суд, у даному випадку, вважає достатнім для забезпечення розвитку дитини. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині покладення на відповідача витрат повязаних з реєстрацію розірвання шлюбу в органах РАЦС, оскільки дана вимога є необґрунтованою, такі витрати не повязані з розглядом справи у суді і в розумінні ст.133 ЦПК України, не є судовими витратами. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача в користь позивача 1920 грн. судового збору та 4420 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а всього 6340 грн., що підтверджується документально (а.с. 1, 34, 59,84). Також, суд стягує з відповідача в дохід держави 704,80 грн. судового збору за позовними вимогами про стягнення аліментів.

Outcome: approved