Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

[PERSON] 27.04.2020 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] . В даному будинку зареєстрований відповідачка [PERSON] , який є колишнім чоловіком позивачки. Після розірвання шлюбу з відповідачем 03.04.2019 року, між ними був спір щодо зазначеної квартири. Вона, як власник квартири не проживала по місцю реєстрації, через неможливість спільного проживання з відповідачем. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.12.2019 року було відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. 26.03.2020 року вона не змогла відразу потрапити до належної їй квартири, оскільки відповідач змінив замки на вхідних дверях. Після виклику спеціаліста та зміни замків 26.03.2020 року вона все ж таки зайшла од своєї квартири, з якої було винесено всі речі, меблі, пошкоджені стіни, підлогу. На даний час квартира непридатна для проживання. Вона стверджує, що відповідач добровільно залишив місце своєї реєстрації, з 26.03.2020 року він в квартирі не проживає, його речі відсутні. Вирішити дане питання мирним шляхом не можливо, оскільки відповідач не спілкується з позивачем. Реєстрація відповідача у квартирі впливає на розмір витрат на оплату комунальних послуг. За таких обставин просила позбавити відповідача права користування житловим приміщенням, а саме визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою - [ADDRESS] . Ухвалою суду від 29.04.2020 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Сторонам надано термін на подачу заяв по суті спору. Позивачка [PERSON] через канцелярію суду надала заяву в якій просила розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задоволити. Відповідач [PERSON] через канцелярію суду надав заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги щодо втрати користуванням приміщенням визнає в повному обсязі. Також зазначив, що просить розгляд справи проводити за його відсутності. Суд, дослідивши письмові докази встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що згідно Договору дарування квартири від 12.07.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М.В., зареєстрованого в реєстрі за №1574, [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 26.07.2012. Відповідач [PERSON] , [INFO] з 14.09.1994 року і по теперішній час зареєстрований за адресою - [ADDRESS] , що підтверджується відомостями відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради, довідкою №7152-01-10 від 08.04.2020 Управлінням з питань державної реєстрації Черкаської міської ради. В даній квартирі також зареєстрована [PERSON] . Згідно Акту обстеження житлового приміщення від 20.03.2020 року складеного [PERSON] (прож. - [ADDRESS] ), [PERSON] (прож. - [ADDRESS] ), [PERSON] (прож. - [ADDRESS] ) за адресою [ADDRESS] [PERSON] не проживає з березня 2020 року, особистих речей в квартирі немає. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члені сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин суд, оцінивши надані докази приходить до висновку, що відповідачка [PERSON] не є членом сім`ї власника житла, не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою - [ADDRESS] , вже понад пів року не користується цим житлом та не сплачує за житлово-комунальні послуги, що у свою чергу порушує право позивача на реалізацію нею пільг по сплаті витрат, пов`язаних з утриманням житла. Договір найму житла між власником житлового будинку та відповідачем [PERSON] відсутній. Відомості про поважність причин такого тривалого не проживання відповідача за місцем реєстрації у суду відсутні. За таких обставин суд, оцінивши докази надані позивачем, приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує клопотання позивача про покладення судових витрат на неї. На підставі ст. 317, 319, 321, 379, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved