Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

24 липня 2020 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач на\~підставі договору\~дарування є\~власником квартири\~ [ADDRESS] . В квартирі за вищевказаною адресою зареєстрований її син - відповідач по справі [PERSON] . Однак, з 2018 року відповідач в спірній квартирі фактично не проживає, квартиру звільнив добровільно, його речі в квартирі відсутні. Він зобов`язався добровільно знятись з реєстрації, але до теперішнього часу цього не зробив. Відповідач житлом не цікавиться, участі в утриманні квартири, оплаті житлово-комунальних платежів не приймає. Жодних зв`язків вони не підтримують, його місце знаходження їй не відоме. Реєстрація відповідача у належній їй квартирі позбавляє її реалізувати своє право на розпорядження та користуванням цім майном, отримання пільг та субсидій. А тому, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право\~користування спірною квартирою. Ухвалою суду від 29 липня 2020 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась. Через канцелярію суду надала заяву, в якій просить розгляд справи проводити у її відсутність. Позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Через канцелярію суду також надав заяву, в якій просить розгляд справи проводити у його відсутність. Позовні вимоги визнає в повному обсязі, проти позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч. 3 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову на підготовчому\~судовому засіданні, та у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими такі факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що позивач є власником 20/100 часток квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 10 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір\~В.В. (а.с. 5). Цей факт також підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, (а.с. 8), Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 16.12.2020 (а.с. 33-35); копією технічного паспорту виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (а.с. 6-7). Набуття права власності за позивачем та його реєстрація на час розгляду справи неправомірними та недійсними не визнані і не скасовані. Згідно інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 29.07.2020, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , (а.с. 12). Статтею 41\~Конституції\~України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена у справі №6-709цс16: «Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які\~\~мають у приватній власності\~будинок\~(частину\~будинку),\~квартиру,\~користуються\~ним\~(нею)\~для\~особистого проживання\~\~і\~\~проживання\~\~членів їх\~\~сімей та інших осіб, мають\~право розпоряджатися\~цією\~власністю на\~свій\~розсуд. Частиною першою\~статті 156 ЖК УРСР\~передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК України\~до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки.\~Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~\~постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони\~\~постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша\~стаття 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень\~глави 32 ЦК України\~свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився у спірну квартиру\~\~в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої\~статті 406 ЦК України\~сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої\~статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц; провадження № 61-25371св18; Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду справа № 702/101/18; провадження № 61-42856св18 від 14.08.2019). Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які\~\~постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Окрім того, норми статей\~15,16,\~386,\~391 ЦК\~гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей\~16,\~391,\~386 ЦК України\~власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно зі\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За таких обставин суд вбачає, що відповідач [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації та вже понад рік не користуються цим житлом та не сплачує за житлово-комунальні послуги, що у свою чергу порушує право позивача. [PERSON] не є членом сім`ї позивача. Договір найму житла між власником квартири та відповідачем відсутній. Підсумовуючи вищевикладені обставини, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку щодо існування правових підстав для задоволення позову та визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки позовні вимоги ґрунтуються на приписах закону, та обставини справи підтверджені достовірними та допустимими засобами доказування.

Outcome: approved