Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

[PERSON] 21.10.2013 року звернувся до суду з даним позовом до відповідача [PERSON] та просить визнати його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS], посилаючись на наступні обставини. 04.05.2011 року він зареєстрував у вказаному будинку [PERSON], який був чоловіком його доньки. Відповідач ніколи не проживав у його будинку. Разом з донькою вони проживали в м. Антрацит Луганської області, де працювали. Після реєстрації [PERSON] виїхав до Індії і більше не з»являвся. Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним в заяві, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки не повідомив, у зв'язку з чим суд вважає можливим, згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, розглянути справу у відсутності відповідача та відповідно ст.224 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що на підставі договору купівлі -продажу житлового-будинку від 25.05.2007 року, відповідно до якого будинок [ADDRESS] належить [PERSON] на праві власності. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону N475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку встановлених законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Такий захист прав може бути здійснено способами передбаченими ст.16 ЦК України. Згідно домової книги за адресою [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON], [INFO]. Відповідно до відомостей наданих завідуючим Дебальцевського міського сектору ГУ ДМС України в Донецькій області (а.с.24), в вказаному будинку зареєстрований [PERSON]. Як вбачається зі змісту заяви позивача чоловік його доньки [PERSON] з часу реєстрації в будинку [ADDRESS] відразу виїхав до Індії і більше не з'являвся. Ніяких його речей в будинку немає і ніколи не було. За період з травня 2011 року по теперішній час відповідач жодного разу не сплачував ніяких комунальних послуг, не приймав участі в ремонті будинку. Таким чином, [PERSON] більш ніж два роки без поважних причин не мешкає в вищевказаному будинку. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім*ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім*ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. При цьому [PERSON], відповідно до даних УІАЗ ГУ МВС України в Донецькій області, до кримінальної відповідальності не притягувався, на теперішній час засудженим не значиться та у розшуку не перебуває (а.с.30), за даними відділу РАЦСу Дебальцевського міського управління юстиції актовий запис про його смерть не реєструвався (а.с.29) та за даними Дебальцевського МВ ГУМВС України в Донецькій області, [PERSON] в період з 2011 року по теперішній час з заявами про усунення перешкод в проживанні в [ADDRESS] не звертався (а.с.23). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є донькою позивача та колишньою дружиною відповідача. Після укладення шлюбу з [PERSON] він був зареєстрований за адресою [ADDRESS]. Однак після реєстрації за вказаною адресою відповідач не проживав. 08.11.2013 року вона розірвала шлюб з [PERSON], стосунки з ним вона не підтримує та він не мешкає з ними. З 2011 року відповідач мешкає в Індії. Будь-які речі відповідача в будинку немає та ремонт в вказаному будинку він не робив. Аналогічні пояснення надала в судовому засіданні й свідок [PERSON] Враховуючи те, що відповідач [PERSON] значиться зареєстрованим в будинку позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та не мешкає в ньому більше двох років, суд вважає, що вимоги позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, а саме будинком [ADDRESS] підлягають задоволенню. Так, в силу ст.88 ЦПК України з відповідча на користь позивача підлягає стягненню сплачена останнім сума судового збору в розмірі 114 грн. 700 коп. На підставі ст.ст. 317, 319, 391, ч.2 ст.405 ЦК України, та

Outcome: approved