Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

15 жовтня 2015 року Позивач звернулася з позовом до Дніпропетровської міської ради, третя особи Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту родинних відносин між, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. як донькою та рідною матір`ю, що померла [INFO] та визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що мати Позивача - [PERSON] померла [INFO] про що відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області зроблено відповідний актовий запис № 3020 від 12.04.2006 року. Після смерті матері відкрилась спадщина. Батько Позивача та чоловік спадкодавиці - [PERSON] помер [INFO], про що Кіровським РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 3940, тобто до відкриття спадщини. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є її діти: Позивач, [PERSON] та [PERSON]. [INFO] помер [PERSON]. Позивач зареєстрована та постійно проживала разом зі своїми батьками, зокрема і на час відкриття спадщини, та після смерті матері - [PERSON], прийняла спадщину, шляхом фактичного управління та користування спадковим майном, про що свідчить адресна довідка та запис про реєстрацію місця проживання в паспорті. До спадкового майна, що залишилось після смерті матері - [PERSON], померлої [INFO], належить домоволодіння по [ADDRESS], розташоване на земельній ділянці площею 777 кв.м., що підтверджується рішенням виконкому Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська від 26.02.1974 р. за № 250, яким виділено житловий будинок літ. «Б-1» в окреме самостійне домоволодіння із земельною ділянкою 777 кв.м. та присвоєно поштову адресу і порядковий [NUMBER], а також актом розподілу земельної ділянки від 30.07.1973 р., відповідно до якого [PERSON] і [PERSON] виділено 777 кв.м. земельної ділянки із житловим будинком літ. «Б-1» під [ADDRESS]. Коли Позивач звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, їй було відмовлено, у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують родинні стосунки між нею та [PERSON] та державну реєстрацію права власності на вказане домоволодіння, тому [PERSON] рекомендовано звернутись до суду. Встановлення факту того, що Позивач, [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] безпосередньо породжує юридичні наслідки для Позивача, як спадкоємця після померлої [PERSON], та підтверджується документами, а саме: - посвідка про народження [PERSON], [INFO]., де записано: батько - [PERSON], мати- [PERSON]», але в період війни з 1942 р. по 1945 р. свідоцтво про шлюб батьками було втрачено та потім не було відновлено, і мати Позивача отримала паспорт на «[PERSON]», згідно свідоцтва про її народження (без шлюбу), при цьому, в паспорті Позивач записана як [PERSON]» а не «[PERSON]»; свідоцтвом про смерть [PERSON], втім, по-батькові знову записано по-різному: не «[PERSON]» а «[PERSON]»; витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, щодо одруження та зміни прізвище [PERSON], із якого слідує, що 07.10.1961 р. (актовий запис № 1365) було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (прізвище після реєстрації шлюбу - «[PERSON]»); свідоцтвом про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], де зазначено, що прізвище після розірвання шлюбу залишається «[PERSON]». Щодо відсутності документа про державну реєстрацію права власності на вказане домоволодіння, то як стало відомо Позивачу, то такий документ відсутній, оскільки батьки за життя не зареєстрували домоволодіння [NUMBER], та не здійснили перереєстрацію. Про те, що домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] фактично належало та знаходилось у володінні на праві власності батькам Позивача, зокрема, [PERSON], свідчать докази, а саме: Рішенням виконкому Красногвардійської районної Ради депутатів трудящих від 26.02.1974 р. за № 250 «Про розподіл домоволодіння [ADDRESS] на окремі самостійні будинки»; Акт від 30.07.1973 р. розподілу земельної ділянки по [ADDRESS] на два самостійні домоволодіння; схема від 30.07.1973 р. розподілу земельної ділянки по [ADDRESS] на два самостійні домоволодіння; аксометричною схемою газопостачання від 20.12.1974 р., замовниками якої зазначено [PERSON] та [PERSON]; адресною карткою, щодо осіб, зареєстрованих по [ADDRESS], зокрема, [PERSON], [PERSON], [PERSON]; Після смерті матері - [PERSON] постійно Позивач проживає у зазначеному житловому будинку, утримує його, користується земельною ділянкою. Спадкове домоволодіння, розташоване на земельній ділянці площею 777 кв.м. по [ADDRESS] складається із першого та цокольного поверхів житлового будинку «А-1» з прибудовами (А1-1, А2-1, А3-1) де розташовані: 1-й поверх - коридор (1-1) площею 5,5 кв.м., передпокій (1-2) площею 11,3 кв.м., кухня (1-3) площею 8,8 кв.м., житлова (1-4) площею 21,4 кв.м., житлова (1-5), площею 13,6 кв.м., житлова ( 1-6) площею 9,6 кв.м., загальною площею 1-го поверху 70,2 кв.м. та житловою - 44,6 кв. м. цокольний поверх (кв.2) - коридор (2-1) площею 10,7 кв.м., їдальня (2-2) площею 13,8 кв.м., кухня (2-3) площею 14,3 кв.м., житлова (2-4) площею 11,2 кв.м., топочна (2-5) площею 5,0 кв.м., санвузол (2-6) площею 2,7 кв.м., кухня (2-7) площею 12,8 кв.м., загальною площею цокольного поверху - 70.5 кв.м. та житловою -25,0 кв.м. а всього, по житловому будинку А-1 загальна площа складає 140,7 кв.м., житлова 69,6 кв.м., та навіси - літ. «Б, Е», вбиральня- літ. «В», сараї- літ. «Г, Д, Ж», душ-літ «З», сарай «И», споруди - № 1-20,1.11.У відповідності до технічного висновку від 01.04.2015 р. житловий будинок по [ADDRESS] знаходиться в задовільному стані (II категорія), в цілому відповідає вимогам будівельних норм та правил ДБН, забезпечує безпечну експлуатацію житлового будинку, та придатний для подальшої експлуатації. На підставі вищевикладеного Позивач звернувся до суду з даним позовом. 18 листопада 2015 року на адресу суду надійшли заперечення представника Відповідача, в яких він посилається на те що, Позивач звернувся до суду з позовом до Територіальної громади Дніпропетровської міської ради, проте ані доказів щодо порушення його прав відповідачем, ані доказів звернення до відповідача щодо вирішення питання, яке є предметом спору, до матеріалів справи не надав. Доказів звернення до Територіальної громади Дніпропетровської міської ради з приводу порушеного в позовній заяві питання позивачем не надано. Як вбачається з матеріалів справи, право власності на домоволодіння, розташоване по [ADDRESS], у встановленому законом порядку та у відповідному органі померлою [PERSON] за час життя не зареєстровано. Відповідно до ст. 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомого майна є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку квартиру, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємців переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Відповідно до даної законодавчої норми, спірне домоволодіння, по [ADDRESS] не увійшло до складу спадщини [PERSON], а отже, визнання права власності на неї в порядку спадкування за позивачем неможливе. Враховуючи наведене просив суд відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі. Позивач, в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд позов задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд позов задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Представник Відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та просив суд відмовити у позовних вимогах. Третя особа - Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора в судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. До суду надіслав письмову заяву, в якій просив справу розглядати без його участі. Допитаний у судовому засіданні 02 грудня 2015 року [PERSON] суду пояснив, що він є двоюрідним братом позивача по справі. Їхні батьки, [PERSON] (батько позивача) та [PERSON] (батько свідка) були рідними братами. [PERSON] побудував будинок за адресою: [ADDRESS] у одному дворі із їхнім будинок м за адресою: [ADDRESS]. Після чого, двір було розділено та виділено окрему земельну ділянку під кожний з будинків. [PERSON] одружився на [PERSON], яка втратила після війни паспорт а потім отримала новий на своє дівоче прізвище - [PERSON]. Підтвердив той факт, що [PERSON] дійсно є рідною матір'ю позивача по справі - [PERSON] Допитана у судовому засіданні 02 грудня 2015 року [PERSON] суду пояснила, що вона є жінкою [PERSON]- який доводиться Позивачу по справі двоюрідним братом. Вони проживають о одному дворі. Будинки були розділені після того, як батько Позивача побудував собі окремий будинок. Також зазначила, що [PERSON] одружився на [PERSON], яка втратила після війни паспорт а потім отримала новий на своє дівоче прізвище - [PERSON]. Підтвердила той факт, що [PERSON] дійсно є рідною матір'ю позивача по справі - [PERSON], оскільки вони все життя проживала разом однією родиною. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] народилася [INFO], що підтверджується посвідкою про народження, виданою Тетіївською народною районною управою від 05 грудня 1942 року, про що в книзі записів актів громадянського стану, про народження, 05.12.1942 року зроблений актовий запис № 59. У зазначеній посвідці прізвище, ім'я та по батькові Позивача зазначено «[PERSON]». Батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а. с. 14). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя за № 00013695410 від 03.04.2015 року, 07 жовтня 1961 року [PERSON], [INFO]. уклала шлюб з [PERSON], про що Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області було зроблено актовий запис за № 1365 (а.с. 14-а). Прізвище позивача після реєстрації шлюбу змінено на «[PERSON]». Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 11.12.1979 року, серії [NUMBER], виданого Красногвардійським р/о ЗАГС, шлюб між «[PERSON], [PERSON]» зазначено мовою оригіналу - розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблений запис № 1634 (а. с. 15). Після розірвання шлюбу присвоєно прізвище «[PERSON]» зазначено мовою оригіналу. Згідно паспорту громадянина України серії [NUMBER] виданого [PERSON], [INFO], уродженки с. Кашперівка Тетіївського району Київської області, Красногвардійським РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області 04 грудня 2009 року (а. с. 60), ім`я Позивача зазначено як «[PERSON]». Для оформлення своїх спадкових прав та прийняття спадщини у Позивача виникла необхідність встановити факт родинних відносин між нею та [PERSON], [INFO]., як донькою та рідною матір`ю. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. З огляду на наведене, оцінивши наявні у справі докази суд приходить до переконання, що факт родинних відносин між [PERSON], [INFO], та [PERSON], яка померла [INFO], як доньки та рідної матері знайшов своє підтвердження у судовому засіданні, а тому позовні вимоги про встановлення факту родинних відносин підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за законом суд зазначає наступне. Судом встановлено, що [INFO] помер батько Позивача - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 30.04.2014 року виданого Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис 3940 (а. с. 12). Згідно листа Третьої Дніпропетроської державної нотаріальної контори № 2452/02-14 від 10.11.2015 року встановлено, що після смерті [PERSON] з заявою про прийняття або про відмову у прийнятті спадщини не звертався, спадкова справа не заводилася (а.с. 117). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. За змістом статті 524 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, який був чинним на час смерті [PERSON], спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК Української РСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР у редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР у редакції 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР у редакції 1963 року встановлюється, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що на день смерті [PERSON] разом з ним проживали його дружина - [PERSON], та його донька - [PERSON], що підтверджується адресною карткою (а.с. 23), які фактично вступили в управління та почали володіти спадковим майном а отже прийняли належну спадкодавцю частину нерухомого майна. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Згідно рішення № 250 Виконкому Красногвардійської райради депутатів трудящих від 26.02.1974 року «Про розділ домоволодіння [ADDRESS] на окремі самостійні будинки» встановлено наступне (а.с. 17). З рішення вбачається, що до виконкому звернулися [PERSON] та [PERSON] з заявою про розподіл домоволодіння [ADDRESS] в м. Дніпропетровськ на окремі самостійні будинки. Так, відповідно до рішення: «домовладение состоит из двух жилых домов. Дом Лит. А-І принадлежал гр.-ну [PERSON]». В [INFO] он умер, а в [INFO] умерла его жена. В доме живут их дети [PERSON] и [PERSON] Второй дом лит. Б-І построил в 1966 году сын гр-на [PERSON], гр-н [PERSON]» - зазначено мовою оригіналу. Відповідно до рішення виконавчий комітет вирішив: 1)Виділити будинок літ. А-І по [ADDRESS] в окреме самостійне домоволодіння з земельною ділянкою площею 648 кв.м. Поштову адресу залишити ту ж саму: [ADDRESS]. 2)Виділити будинок літ. Б-І по [ADDRESS] в окреме самостійне домоволодіння з земельною ділянкою площею 777 кв. м. Поштову адресу та порядковий номер присвоїти [ADDRESS] (а. с. 17). Розділ домоволодіння було проведено на підставі акту від 06.06.1973 року проведеного інженером Міжміського бюро технічної інвентаризації [PERSON], згідно якого було встановлено, що домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] розташоване на земельній ділянці площею 1425 кв.м. та складається з двох окремих житлових будинків, літ. А-І та Б-І. Відомостей про рік побудови будинку літ. А-І не має, у 1922 році його придбав [PERSON]. Зараз в будинку проживають його діти [PERSON] та [PERSON]. Будинок літ. Б-І побудував у 1966 році гр-н [PERSON] з жінкою [PERSON], в якому вони проживають родиною. Спорів про майно не має (а.с. 20-22). Пізніше, 30 липня 1973 року, начальником БТІ [PERSON] було затверджено розділ домоволодінь по [ADDRESS] на два окремі будинки, відповідно до запропонованого варіанту розділу на підставі акта обстеження від 06.06.1973 року, згідно якого було вирішено: 1. Громадянам [PERSON] та [PERSON] виділити 777 кв.м. дільниці з південної сторони с житловою будівлею літ Б-І под. [ADDRESS]. 2. Громадянам [PERSON] та [PERSON] виділити дільницю площею 648 кв.м. з північної сторони с житловим будинком літ А-І под. [ADDRESS] (а.с. 18). Невід'ємною частиною зазначеного рішення про затвердження розділу є схема розділу домоволодіння від 30.07.1973 року (а.с. 19). Судом встановлено, що земельна ділянка на якій були розташовані обидва будинки належала [PERSON], що підтверджується виписом з актів земельної реєстрації на земельну ділянку по [ADDRESS] від 07 січня 1935 року (а.с. 107). Реєстрацію земельної ділянки проведено та внесено запис до загального реєстру земельних дільниць № 7672 від 25 серпня 1931 року. Згідно листа № 06 від 29.12.1975 року виконаного комітету Красногвардійської районної ради депутатів трудящихся домоволодінню [ADDRESS] присвоєно [ADDRESS] (а.с. 106). Згідно схематичного плану до технічного паспорту від 12.03.1967 року на домоволодіння розташовані на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] встановлено, що домоволодіння, розташоване на зазначеній земельній ділянці складається з вдвох окремих будинків, літ. А-І та літ. Б-І. Пізніше, після проведення розділу домоволодінь, виділення будинку Б-І в окреме домоволодіння з окремою земельною ділянкою та присвоєння будинку Б-І. нової адреси, до схематичного плану було внесено відповідний запис про це (а.с. 109). Як вже було зазначено, домоволодіння розташовані на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] були розділені на два окремі самостійні будинки. Згідно технічного паспорту від 09.02.1983 року на житловий будинок [ADDRESS] встановлено, що після проведеного розділу домоволодінь, будинок під літ. Б-І не входив до загального схематичного плану будівель, а був виділений у окремий житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 91-98). Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1966 році. У 1966 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року N 8502-II, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Згідно статті 2 Указу від 26 серпня 1948 року відвід громадянам земельних ділянок як у місті так і поза містом, для будівництва індивідуальних житлових будинків відбувається у безстрокове користування. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Відповідно до п. 3 Інструкції якщо домоволодіння складається з двох або більше жилих будинків, які належать громадянам на праві особистої власності, такі будинки з приналежними до них надвірними будівлями підлягають виділенню з складу домоволодінь, як самостійні, з закріпленням за кожним з них окремої земельної ділянки під окремим номером по вулиці, провулку, площі. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Пунктом 10 Інструкції передбачено, що при відсутності правовстановлюючих документів, які зазначені в цій інструкції (додаток N 1), зацікавлена юридична або фізична особа (установа, підприємство, організація, громадянин, колгоспний двір) подає до виконкому місцевої Ради депутатів трудящих заяву про оформлення права власності на будинок або домоволодіння і видачу свідоцтва про це. Пункт 12 говорить, що для вирішення питання про можливість оформлення права власності (п. 10) виконком місцевої Ради депутатів трудящих доручає бюро технічної інвентаризації: а) оглянути будинок (домоволодіння); б) одержати відомості у громадян, які проживають у будинку, зазначеному заявником, а також у сусідніх будинках, та з'ясувати, хто являється його власником; в) скласти акт огляду будинку (домоволодіння) і одержати відомості за підписом представника бюро технічної інвентаризації і громадян, які дали відомості; г) перевірити документи і відомості, подані заявником, порівнюючи їх з матеріалами, що зібрані на місці огляду будинку (домоволодіння), із відомостями, одержаними від громадян. Згідно п. 13 Інструкції бюро технічної інвентаризації на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, чи належить будівля заявнику, і подає його виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, який виносить відповідне рішення. Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою (додаток N 2 та 2-а). При винесенні виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, що належить місцевій Раді депутатів трудящих, державній, кооперативній або громадській установі, підприємству чи організації, бюро технічної інвентаризації, на підставі цього рішення, провадить реєстрацію будинку або домоволодіння та видає реєстраційне посвідчення. Судом було встановлено, що у 1973-1974 року зазначена процедура була дотримана батьками Позивача, вони звернулися до виконавчого комітету, який в свою чергу доручив БТІ провести необхідні обстеження та надав відповідний висновок про можливість розділу будинку [ADDRESS] на два окремі, що відобразилося у рішенні виконавчого комітету Красногвардійської районної ради депутатів трудящих № 250 від 26.02.1974 року. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта про розділ домоволодіння на два окремі будинки, один з яких збудований громадянами [PERSON] та [PERSON] у 1966 році ці громадяни набули статусу власників житлового будинку та згідно зі статтею 86 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року вони набули право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. З огляду на наведене та оскільки судом встановлено, що будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію, проте спадкоємець не можуть оформити належне йому право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня, суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок є об'єктом права власності, а також про наявність правових підстав для визнання за спадкоємцем права власності на цей будинок у порядку спадкування за законом. Судом встановлено, що [INFO] померла матір Позивача - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 12 квітня 2006 року Відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 3020 (а. с. 11). Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй нерухоме майно, а саме, домоволодіння, розташоване з адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За правилами ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що [PERSON] на час відкриття спадщини проживала разом зі своєю матір'ю за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою № 2833 від 02.07.2015 року (а.с. 61), а отже я такою, що прийняла спадщину у встановленому законом порядку. З матеріалів спадкової справи № 443/2015 встановлено, що після смерті спадкодавця Позивач звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою в якій зазначила, що вона вважається такою що прийняла спадщину після смерті своєї матері, [PERSON], яка померла [INFO], що підтверджується копією заяви № 1111 від 07 липня 2015 року (а.с. 58). З позовної заяви вбачається, що на час відкриття спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] спадкоємцями майна були вона та її брат [PERSON]. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 12 березня 2012 року Відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 1705 (а. с. 13). В той же час суд зазначає, що Позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту родинних відносин між померлою [PERSON], та померлим [PERSON] як матір'ю та сином, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для спадкування [PERSON] спадкового майна, що залишилося після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Крім того слід зазначити, що згідно листа Третьої Дніпропетроської державної нотаріальної контори № 2452/02-14 від 10.11.2015 року встановлено, що після смерті [PERSON] з заявою про прийняття або про відмову у прийнятті спадщини не звертався, спадкова справа не заводилася (а.с. 117). Враховуючи наведені обставини суд зазначає, що єдиним спадкоємцем майна, що залишилося після смерті [PERSON], померлої [INFO], який прийняв спадщину, є позивач по справі, [PERSON]. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. На виконання вимог Закону, 04 серпня 2015 року Позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме: частина житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], що підтверджується заявою № 1278 від 04.08.2015 року, копія якої міститься в матеріалах спадкової справи № 443/2015 (а.с. 67). Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно постанови про відмови у вчиненні нотаріальної дії від 05 серпня 2015 року, виданої державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], після померлої [INFO] [PERSON], оскільки [PERSON] не були надані документи, які є доказом родинних відносин між нею та померлою [INFO] [PERSON], а також не наданий правовстановлюючий документ на відповідну частину житлового будинку та документи про реєстрацію права власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с. 86). Згідно листа КП «ДМБТІ» ДОР № 8589 від 27.07.2015 року вбачається, що станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі відсутні відомості щодо реєстрації права власності за адресою: [ADDRESS] (а. с. 72). Враховуючи що право власності на спадкове майно було набуто у період дії цивільного кодексу України 1963 року, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень визначається як - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на нерухоме майно, яке виникло до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» набувається в порядку, який існував на час його виникнення, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За приписами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Виходячи з аналізу наведених правових норм, судом встановлено, що позивач прийняв усю спадщину, що залишилася після смерті його матері та входила до складу спадкової маси, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України проживав разом зі спадкодавцем на день його смерті, а отже спадщина належить йому з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за заповітом відповідно до ст. 1217 цього ж Кодексу. Судом встановлено, що позивач, як спадкоємець за законом від спадщини не відмовився, прийняв її в установленому законом порядку у встановлений законом строк, а отже він вважається таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] Враховуючи ті обставини, що позивач успадкував за заповітом право на нерухоме майно, у вигляді домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], право на яке мав спадкодавець, та в установленому порядку не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на вказане майно, через те, що остання за життя не здійснила державної реєстрації своїх прав на нього, то успадковане право позивача підлягає захисту в судовому порядку. Відповідно до технічного паспорту від 15 листопада 2014 року, виготовленого ФОП [PERSON] інвентаризаційна справа № 340/14 встановлено, що домоволодіння, розташоване на земельній ділянці площею 777 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та складається з: першого та цокольного поверхів житлового будинку «А-1» з прибудовами (А1-1, А2-1, А3-1) де розташовані: 1-й поверх - коридор (1-1) площею 5,5 кв.м., передпокій (1-2) площею 11,3 кв.м., кухня (1-3) площею 8,8 кв.м., житлова (1-4) площею 21,4 кв.м., житлова (1-5), площею 13,6 кв.м., житлова (1-6) площею 9,6 кв.м., загальною площею 1-го поверху по кв. 1 станом на 16.02.1967 року складає 70,2 кв.м. та житловою - 44,6 кв. м.; цокольний поверх (кв.2) - коридор (2-1) площею 10,7 кв.м., їдальня (2-2) площею 13,8 кв.м., кухня (2-3) площею 14,3 кв.м., житлова (2-4) площею 11,2 кв.м., топочна (2-5) площею 5,0 кв.м., санвузол (2-6) площею 2,7 кв.м., кухня (2-7) площею 12,8 кв.м., загальною площею цокольного поверху - 70,5 кв.м. та житловою - 25,0 кв.м., а всього, по житловому будинку А-1 загальна площа складає 140,7 кв.м., житлова 69,6 кв.м., та навіси - літ. «Б, Е», вбиральня- літ. «В», сараї- літ. «Г, Д, Ж», душ-літ «З», сарай «И», споруди - № 1-20,1,11 (а.с. 24-31). Таким чином суд, повно, всебічно та безпосередньо дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, законними, в повному обсязі доведеними, а тому за позивачем слід визнати право власності у порядку спадкування за законом на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], що залишилася після смерті її матері. На підставі ст.ст. 328, 384, 1216-1218, 1220, 1222, 1223, 1233, 1254, 1258, 1268, 1269, 1270, 1272, 1296, 1297 цивільного кодексу України, ст.ст. 1-4Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 67 Законом України «Про нотаріат», та

Outcome: approved