Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до Оріхівського районного суду Запорізької області із заявою, в якій просить встановити факт того, що вона по лінії свого рідного батька. [PERSON], [INFO], за етнічним походженням є німкою. Заява обґрунтована тим, що її батьки, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], за національністю були німцями. У 1945 року вони в порядку репарації були направлені на спеціальне поселення у селище Пукшеньга Григорівської сільської ради Ємецького району Архангельської області. Заявниця народилась 19.08.1952 року у с. Григорівка Холмогорського району Архангельської області, і спочатку в актовому записі про її народження національність її батьків була зазначена як «німці». В подальшому, у 1973 році, заявниці було видане повторне свідоцтво про народження, де національність батька була змінена на «українець» на підставі на підставі Висновку, затвердженого Розпорядженням Новомиколаївського райвиконкому Запорізької області від 19.07.1973 року №127-р, яким імя мого батька було змінено з «Петер» на «Петро», а національність з «німець» на «українець». Як особа німецької національності, заявниця бажає скористатися своїм правом та переїхати на постійне місце проживання до Німеччини. Для реалізації даного права їй необхідно встановлення факту приналежності до німецької національності, тому що згідно з Федеральним законом Німеччини «Закон у справах переміщених осіб та біженців» німецька національна приналежність передбачає на ряду з походженням від батьків, що мають німецьке громадянство або німецьку національність, визнання себе прихильником німецької національності. В позасудовому порядку заявниці було відмовлено у внесенні змін до актових записів її та батька. В судове засідання особи, які беруть участь у справі, не зявились, подавши заяву про розгляд справи без її участі. Заінтересована особа подала також заяву про відсутність заперечень поти заяви. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами аудіозапису не здійснювалось. Дослідивши наявні у справі матеріали, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню, з огляду на наступне. З матеріалів справи судом встановлено, що заявник [PERSON] (дівоче прізвище - [PERSON]) Фріда Петрівна народилась 19 серпня 1952 року в с.Григорівка Холмогірського району Архангельської області. Відповідно до Довідки про народження № 130 від 06.10.2015 року, батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON]. Ті самі відомості зазначені у Свідоцтві про народження № 537304, виданому [INFO] Григорівською сільрадою Холмогорського району Архангельської області. Згідно відомостей, наданих Холмогорським територіальним відділом Агентства запис актів цивільного стану Архангельської області Російської Федерації у листі від 12.03.2016 року № 23-81/0001, в архіві вказаної установи мається запис акту про народження [PERSON], [INFO], № 51 від 25.08.1952 року. На бланку цього актового запису маються відомості про внесення виправлення імені батька дитини з «Петер» на «Петр» та національності батька дитини з «німець» на «українець» на підставі Висновку, затвердженого Розпорядженням Новомиколаївського райвиконкому Запорізької області від 19.07.1973 року №127-р. Факт того, що батько заявниці [PERSON] за національністю був німцем, підтверджується, зокрема, Довідкою Державного архіву Запорізької області від 16.03.2015 року № 01-32/Т-0443, в якій зазначено, що за наявними в архіві документами, [PERSON], уродженець [INFO] та мешканець с. Марингейм того ж району, під час тимчасової німецько-фашистської окупації у 1941-1943 роках був зареєстрований окупаційною німецькою владою як «фольксдойче». Аналогічні відомості надані також й про матір заявниці [PERSON], дівоче прізвище якої «Нольд». Також надані заявницею документи свідчать, що її батьки під час німецько-фашистської окупації виїхали до Німеччини, а після закінчення війни були репатрійовані до Радянського Союзу як особи німецької національності, і лише у 1991 році були реабілітовані на підставі п. «в» ст. 3 Закону Російської Федерації «Про реабілітацію жертв політичних репресій від 18.10.1991 року». Сама заявниця, уклавши у 1990 році шлюб з [PERSON], прийняла у шлюбі прізвище чоловіка, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-БЖ № 389258, виданим міськбюро ЗАГС м. Актюбінська. 18.10.1981 року заявниця народила доньку [PERSON], а 04.05.1996 року - народила сина [PERSON]. В актових записах про народження цих дітей внесені відомості про національність заявниці як про українку. Таким чином, самий факт належності батьків заявниці до німецької національності підтверджується сукупністю взаємоузгоджених письмових доказів. Внесення до актового запису про народження заявниці щодо імені та національності її батька не було обумовлено ані волевиявленням самого [PERSON], ані якимось обєктивними обставинами. Відповідно до ст.35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду та віросповідання. У відповідності з вимогами ст.ст. 269, 270, 300 ЦК України, право на національність є особистим немайновим правом. Відповідно до ст. 269 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній особі від народження або за законом, а відповідно до ст.271 цього ж кодексу, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері приватного життя. Згідно зі ст. 300 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на індивідуальність. Фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про національні меншини в Україні», до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Відповідно до ст.4 Закону України «Про національні меншини в Україні», відносини, які виникають з приводу реалізації громадянами України прав і свобод, повязаних з їх належністю до національних меншин, регулюються Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами України. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні», громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Статтею 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01.02.1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09.12.1997 року встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин, яка ратифікована Законом України № 703/97-ВР від 09.12.1997 року "Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин", кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в цій Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими. Частиною 1 статті 11 цієї Конвенції визначено, що сторони зобов'язуються визнавати за кожною особою, яка належить до національної меншини, право використовувати своє прізвище (по батькові) та ім'я мовою меншини, а також право на їх офіційне визнання, відповідно до умов, передбачених у їх правових системах. Згідно з абз. 3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановити факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав. На підставі ст. 11 Конституції України, держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. Згідно п. 3 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права корінних народів і національних меншин. Статтею 8 Європейської Конвенції щодо захист у прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного i сiмейного життя, до житла і до таємницi кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здiйснення цього права iнакше ніж згiдно із законом, і коли це необхiдно в демократичному суспiльствi в iнтересах нацiональної i громадської безпеки або економiчного добробуту країни, з метою запобiгання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралi або з метою захисту прав i свобод iнших осіб. За практикою Європейського суду з прав людини, яка в Україні є джерелом права, поняття приватного життя та сфера дії ст. 8 Конвенції розповсюджується й на право фізичної особи на самоідентифікацію, в тому числі щодо визначення імені, релігійних переконань, статі тощо. З цього вбачається, що поняття поваги до приватного життя може охоплювати й повагу до національної самоідентифікації особи. Як зазначається у п. 37 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гарнага проти України», хоча мета\~статті 8 Конвенції\~головним чином стосується захисту особи від свавільного втручання державних органів, вона не лише зобовязує державу утриматися від такого втручання, але й покладає на неї позитивні зобовязання, властиві дієвій повазі до приватного та сімейного життя. Якщо межі між позитивними та негативними зобовязаннями держави за статтею 8 не можна визначити з достатньою точністю, то застосовні принципи, тим не менш, є подібними. В обох контекстах слід дотримуватись справедливого балансу, який потрібно встановити між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому. Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що ігнорування з боку державних органів національної самоідентифікації особи, в тому числі шляхом невнесення відповідних відомостей до офіційних документів про таку особу, становить втручання у приватне життя, яке виходить за межі, визначені у ст. 8 Конвенції. Відповідно до п. 2.16.7 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за № 55/18793, на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актовому записі цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду. Іншого способу захистити свій інтересі заявниця не має. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: approved