Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-07 00:00:00

4 травня 2017 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до виконкому Маріупольської міської ради про визнання за ними права користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову позивачі зазначали, що основним наймачем квартири [ADDRESS], яка знаходиться у комунальній власності, була [PERSON], якою з 1986р. по 2016р. були оформлені охоронні свідоцтва (броня). У травні 2006р. [PERSON] була вимушена виїхати в Тюменську область та надала позивачам право користування даною квартирою. Позивачі з наймачем [PERSON] проживали разом з 2003р. по 2006р., вели спільне господарство, спільно сплачували комунальні платежі, проводили ремонт, купували меблі та продукти харчування. На початку листопада 2016р. вони звернулись до ККП «Східна» з метою укладення договору найму даної квартири, проте їм було в цьому відмовлено через відсутність наймача та її письмової згоди. Після від'їзду наймача [PERSON] і по сьогодення позивачі продовжують проживати в спірній квартирі, сплачують комунальні послуги та належно утримують житло. Просили визнати за ними право користування квартирою [ADDRESS]. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні вимоги та доводи позову підтримала у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні, викладеним у позові. Крім того додатково пояснила, що на теперішній час їй стало відомо, що родина [PERSON] отримали громадянство РФ та наміру повертатись до України не мають. Просила позов задовольнити. Представник відповідача виконкому Маріупольської міської ради [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала письмові пояснення, в яких не заперечувала проти задоволення позовних вимог за умови, якщо під час розгляду справи позивачами будуть документально підтверджені факти та надані докази на підтвердження обставин, які викладені у позовній заяві. Представник третьої особи - ККП «КК «Східна» [PERSON], діючий на підставі довіреності, в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог, в останнє судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи в його відсутності. Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, пояснення свідків, дослідивши надані докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість пред'явленого позову за наступних обставин. Відповідно до ст. 3 Житлового кодексу Української PCP, житлові відносини в Українській PCP регулюються Основами житлового законодавства Союзу PCP і союзних республік та видаваними відповідно до них іншими актами житлового законодавства Союзу PCP, цим Кодексом та іншими актами житлового законодавства Української PCP. Згідно із ст.15 Житлового кодексу, виконавчі комітети районних, міських, районних у містах рад народних депутатів на території району, міста, району в місті: здійснюють управління житловим фондом місцевих рад; здійснюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов; приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради та видають ордери на жилі приміщення. Відповідно до п.п. 2 п. «а» ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності. Як вбачається з матеріалів справи та письмових пояснень виконкому Маріупольської міської ради, квартира [ADDRESS] відноситься до державного житлового фонду та є власністю територіальної громади м. Маріуполя. Ордер на житлове приміщення квартир [ADDRESS] за [NUMBER] від 29.01.1986р. був наданий громадянці [PERSON] - квартиронаймач, та членам її родині [PERSON] - чоловік та [PERSON] - дочка. Відповідно до копії особистого рахунку на квартиру [ADDRESS], [PERSON] з сім'єю прибули та були зареєстровані у квартирі 23.05.1986р. та через місяць 20.06.1986р. вони сім'єю вибули зі спірної квартири на роботу в район Крайньої Півночі, уклавши спеціальний трудовий договір. Згідно останнього трудового договору від 02.06.2013р., укладеного між [PERSON] та Директором Білоярського територіального вузлу зв'язку, в особі [PERSON], працівник [PERSON] запрошується на роботу начальником відділу управляння персоналом. Відповідно до п.4 вказаного Трудового договору працівник зобов'язується пропрацювати не менш як 36 місяців з дня укладання договору. Згідно зі ст.73 Житлового кодексу Української PCP жилі приміщення, що їх займають наймачі та члени їх сімей, бронюються при направлені на роботу за кордон - на весь час перебування за кордоном, при виїзді на роботу у райони Крайньої Півночі і в прирівняних до них місцевостях - на весь час дії трудового договору, а у випадках, передбачених законодавством Союзу PCP, - на весь час перебування у районах Крайньої Півночі і в прирівняних до них місцевостях. Відповідно до п.п. 2) ст.71 Житлового кодексу Української PCP жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи, у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи. Відповідно до ст.75 ЖК України Управлінням міського майна Маріупольської міської ради було видано [PERSON] Охоронне свідоцтво(броня) за №2 від 12.11.2013р строком на три роки з 02.06.2013р. до 02.06.2016р. Відповідно до п.12 Постанови Ради Міністрів УРСР від 09.09.1985р. за №342 «Про затвердження Правил бронювання жилих приміщень в Українській PCP», у редакції від 11.10.1993р. наймач вправі здати в установленому порядку заброньоване жиле приміщення в піднайом або поселити в нього тимчасових жильців у межах строку дії охоронного свідоцтва (броні). Договір піднайму укладається в письмовій формі з наступною реєстрацією у житлово-експлуатаційній організації. З 2006р. квартиронаймач [PERSON] є громадянкою Російської Федерації, про що свідчить копія паспорту громадянина РФ, виданого на її ім'я. Згідно зі ст.26 Конституції України та ст.2 Закону України від 4.02.1994р. «Про правовий статус іноземців» останні мають ті самі права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що й громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією та іншими законами України, а також її міжнародними договорами. Відповідно до ст.10 Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифіковано Законом від 14.01.1998р. №13/98-ВР) кожна з Високих Договірних Сторін гарантує громадянам іншої Сторони права та свободи на тих же самих підставах і в тому ж обсязі, що й своїм власним громадянам, крім випадків, установлених національним законодавством Сторін або їхніми міжнародними договорами. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.01.1997р. №44-р центральним і місцевим органам виконавчої влади, виконавчим органам місцевих рад запропоновано забезпечити в установленому порядку бронювання жилих приміщень, а також можливість будівництва квартир (будинків) у житлово-будівельних кооперативах та/або придбання жилих приміщень (квартир, будинків) для осіб, що постійно проживали в Україні, а нині проживають і працюють у районах Крайньої Півночі Російської Федерації та в прирівняних до них місцевостях і при поверненні в Україну мають право на її громадянство. Із матеріалів до позовної заяви видно, що [PERSON] із членами своєї родини до виїзду на роботу в райони Крайньої Півночі проживали в Україні. Такі особи, якщо вони на 13.11.1991р. проживали за межами України і не перебували у громадянстві іншої держави, згідно з п.З ст.2 Закону України «Про громадянство України» визнавалися громадянами України за умови, що вони до 31.11.1999р., подали в установленому цим Законом порядку заяву про визначення своєї належності до громадянства України. На час бронювання квартири у 2013р. громадянка [PERSON] та члени її родини мали громадянство РФ, але можливість набуття громадянства України особам даної категорії, їх право на визначення своєї належності до громадянства України, відповідно до ст.8 Закону України «Про громадянство України» будь-яким строком не обмежено. Відповідно, до ст. 65 Житлового Кодексу Української PCP, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Відповідно до ст. 65 ч.2 ЖК Української PCP особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України) вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 р. N 10-1392/0/4-12 2 з урахуванням положень статей 64, 65 ЖК УРСР у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (частини перша і друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщення, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовленою угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання (постанова від 11.07.2012р. № 6-60цс12). Як вбачається з акту, складеного ККП «КК «Східна» від 29.06.2017 року, [PERSON] разом з дружиною [PERSON] проживають у квартирі [ADDRESS], починаючи з 2003 року і продовжують проживати до теперішнього часу. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що квартира [ADDRESS] належить її племінниці [PERSON], яка запропонувала її сину [PERSON] пожити в ній та зробити ремонт. У 2003р. син переїхав до квартири з дружиною [PERSON] та мешкали однією сім'єю з родиною [PERSON], вели спільне господарство, сплачували комунальні платежі тощо. Наразі їй відомо, що [PERSON] та її родина не заперечують проти визнання за позивачами права користування спірною квартирою. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживала у [ADDRESS] з 2003 по 2007р. [PERSON] знає зі шкільних часів. Позивачі на момент її мешкання проживали по сусідству з тіткою, яка запропонувала з'їхатись та проживати разом однією сім'єю, а через два - три роки поїхала в Росію. [PERSON] та її чоловік до теперішнього часу продовжують мешкати в цій квартирі, в якій частково зробили ремонт. Низкою оглянутих у судовому засіданні первісних платіжних документів встановлено, що позивачами у повному обсязі сплачуються всі поточні комунальні платежі починаючи з 2003 року. За таких конкретних обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та [PERSON] та визнає за ними право користування квартирою [ADDRESS], тим самим по суті задовольняючи пред'явлений позов. На підставі викладеного,

Outcome: approved