Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

25 січня 20018 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 11, 24 серпня, 13 вересня, 10 жовтня 2016 року між нею та відповідачем укладено договори позики, згідно з умовами яких відповідач отримав від неї в борг грошові кошти у загальному розмірі 31 000,00 дол. США (відповідно 8 тис., 3 тис., двічі по 10 тис.) зі сплатою 5 % річних, про що було складено відповідні розписки, якими відповідач зобов'язався повернути їй отримані грошові кошти, але борг не повернув, визнаючи загальний розмір боргу у 36 000 доларів США станом на 10 жовтня 2017 року. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача борг за договорами позики у розмірі 31 доларів США основного боргу, 930 доларів США як 3 % річних від простроченої суми боргу, 4 010 доларів США як відсотки. Також просить стягнути понесені судові витрати. Учасників справи відповідно до ст.ст.128-130\~ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи. У поданій до суду заяві представник позивача адвокат [PERSON] просить справу слухати у відсутність сторони позивача, позов підтримує повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи. Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторони, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність в порядку заочного розгляду та у відповідності до ч.2 ст.247\~ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Позивач скористалася правовою допомогою. Як встановлено судом, протягом серпня-жовтня 2016 року відповідач неодноразово позичав у позивача грошові кошти у загальній сумі 31 тис. дол. США, що підтверджується написаними власноруч відповідними розписками та нотаріально посвідченими заявами про те, що він дійсно взяв такі грошові кошти у позивача та у його виникли відповідні боргові зобов'язання. Згідно письмової розписки відповідача від 18 серпня 2006 року він визнає укладення договору позики та отримання позики та зобов'язався повернути позику на першу вимогу. 10 жовтня 2017 року відповідач написав розписку у простій письмовій формі, що має борг перед [PERSON] в сумі 36 (тридцять шість) тисяч доларів США, підписавши та вказавши своє прізвище та ініціали. Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод передбачено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Одними з загальних засад цивільного законодавства є, зокрема, справедливість та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Згідно ст.627\~ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст.526 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1057 ЦК України). Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.3 ст.533 ЦК України). Ч.1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Якщо це не вказано, законодавство передбачає, що можна стягнути 3% річних та індекс інфляції. Приписи ст.625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобовязання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування 3 % річних входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. При вирішенні спору суд виходив із того, що між сторонами укладено договір позики, згідно з яким відповідач зобов'язався повернути позивачу отримані у борг кошти, однак у строк, передбачений договором, відповідач позичені кошти не повернув, що є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики та 3 % річних, оскільки позивач довів факт укладання між ними договору позики, умови якого не виконані відповідачем. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Суд встановив, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявними оригіналами розписок, які підтверджують як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов'язання повернути ці кошти. Оскільки кошти повернуті не були, у позивача були підстави для звернення з цим позовом. Відповідач зобов"язання за вказаним договором належним чином не виконав, оскільки належні докази про це відсутні, чим порушив умови договору та норми чинного законодавства, тому у позивача виникло право вимагати виконання зобов"язання за договором. Кредитор відповідне право вимоги реалізував шляхом пред'явлення до позичальника позову про стягнення боргу за договором і визначив борг на відповідну дату. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність боргових правовідносин між сторонами. Позивач надав до суду копії зазначених документів, розрахунок заборгованості,\~який являється\~допустимим доказом\~у справі,\~авідповідач не надав суду жодного належного доказу, що спростовують наявність відносин та не спростував подані позивачем розрахунки заборгованості. Матеріали справи свідчать, що у боржника виникла заборгованість, а його дії та наміри не свідчать про виконання договірних зобов'язань та повернення боргу. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Щодо суми та валюти боргу, то відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов»язання має виконуватися у гривнях. 21 грудня 2016 року у справі за № 6-1672цс16 Верховний суд України зробив правовий висновок щодо стягнення суми заборгованості в іноземній валюті, яка визначається за офіційним курсом національної валюти на день ухвалення судового рішення (або на день подачі позову згідно з позовними вимогами). Верховний Суд України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 виклав правовий висновок про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання, є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст.1048 ЦК України та при застосуванні ст.625 ЦК України. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом /правова позиція ВСУ у справі за № 6-284цс17/. Враховуючи умови договору позики та положення ст.533 ЦК України суму боргу необхідно стягувати за відповідним курсом долара США станом на день ухвалення судового рішення. Таким чином, на користь позивача підлягають стягненню грошові суми 1. Основну суму боргу, що становить (8 000 + 3 000 + 10 000 + 10 000) 31 000 (тридцять одну тисячу) доларів США. 2. Три проценти річних від простроченої суми, тобто від 31 000 (тридцять одної тисячі) доларів США, що становить (1% від 31 000 дол. == 310 дол. x 3) - 930 дол. США. 3. несплачені позичальником щомісячні відсотки у розмірі 5 (п'яти) відсотків від позичених у 2016 році сум за чотирьома договорами позики за такі суми: - із позичених 11 серпня 2016 року 8 000 (вісім тисяч) доларів США, починаючи виплату відсотків з 11 вересня 2016 року по даний час, тобто за 14 міс., що становить (1% від 8 000 дол. == 80 дол. x 14 міс.) 1 120 дол. США; - із позичених 24 серпня 2016 року 3 000 (три тисячі) доларів США, починаючи виплату відсотків з 24 вересня 2016 року по даний час, тобто за 13 міс., що становить (1% від 3 000 дол. == 30 дол. x 13 міс.) 390 дол. США; - із позичених 13 вересня 2016 року 10 000 (десять тисяч) доларів США, починаючи виплату відсотків з 13 жовтня 2016 року по даний час, тобто за 13 міс., що становить (1% від 10 000 дол. == 100 дол. x 13 міс.) 1 300 дол. США; - із позичених 10 жовтня 2016 року 10 000 (десять тисяч) доларів США, починаючи виплату відсотків з 10 листопада 2016 року по даний час, або за 12 міс., що становить (1% від 10 000 дол. == 100 дол. x 12 міс.) 1 200 дол. США. Вся сума несплачених відсотків становить (1 120 дол. + 390 дол. + 1 300 дол. + 1 200 дол.) - 4 010 (чотири тисячі десять) доларів США. Таким чином, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 31 000 дол. основного боргу + 930 дол. як 3% річних + 4 010 дол. як відсотки, а всього - 35 940 (тридцять п'ять тисяч дев'ятсот сорок) дол. США. 04 червня 2018 року на час винесення рішення Національний банк України встановив офіційний курс гривні щодо американського долара 26 гривень 11 копійок за один долар США. Отже, сума боргу на час винесення рішення складає 35 940 X 26.11= 938 393 грн. 40 коп. У звязку із задоволенням позову згідно ст.141 ЦПК України з відповідача також підлягає стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved