Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що йому, [PERSON], згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу [PERSON] від 13 березня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №1276 та витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №1180169 від 13 березня 2013 року, належить житловий будинок № 10 по провулку Біломорському в Слов'янську, Донецької області. В зазначеному будинку з 26 серпня 2014 року зареєстрована колишня дружина його сина [PERSON], яка набула право користування житловим приміщенням - будинком № 10 по провулку Біломорському в Слов'янську, Донецької області, як член його сімї. Однак у вищезазначеному будинку [PERSON] не проживає з травня 2015 року, про що складено Акт №121 від 18 серпня 2016 року, складений керівником Комітету мікрорайону «Східний» міста Словянська. У травні 2015 року відповідач зібрала всі особисті речі та добровільно вибула з місця проживання [INFO], пояснивши, що у подальшому проживати в цьому будинку намірів не має. З того часу вона речі в будинку не зберігає, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію, будинком не цікавилась. З травня 2015 року [PERSON] в будинку не появлялась та не мешкала, не телефонувала, листи не надсилала. Перешкод у користуванні приміщенням ніхто відповідачу не робив. Рішенням Словянського міськрайонного суду від 07 грудня 2015 року, шлюб між його сином - [PERSON] та [PERSON] - розірвано. [PERSON] з реєстрації в добровільному порядку в будинку №10 по пров. Біломорському в м. Словянську Донецької області не знімається. Факт реєстрації відповідача за адресою його будинку, та який є його власністю, перешкоджає йому в повній мірі розпоряджатися та володіти своєю власністю, вимагає від нього додаткових матеріальних витрат по сплаті комунальних послуг, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб у будинку, та інше. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Фактично цей термін для відповідача вже закінчився, а поважних причин за фактом його відсутності немає. Просить суд визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком № 10 по провулку Біломорському в місті Словянську, Донецької області. Позивач [PERSON] до судового засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (а.с.23). 01 листопада 2016 року надав до суду Заяву, в якій просить суд розглянути справу без його участі, та задовольнити позовні вимоги (а.с.24). Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявилася, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи (а.с.23). Про причини своєї неявки в суд не повідомила. У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України «У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: - юридичним особам та фізичним особам - підприємцям за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців; - фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку». Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявилася, від неї не надійшло повідомлення про причини неявки, не використала наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» « Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до п.п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобовязують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обовязків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як встановлено в судовому засіданні, позивачу [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 13 березня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1276 та витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №1180169 від 13 березня 2013 року, належить житловий будинок № 10 по провулку Біломорському в Слов'янську, Донецької області. (а.с.9,10). Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сімї. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обовязки, а й орієнтовно вказує на його зобовязання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не повязана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. З копії свідоцтва про народження, серія V-НО №483235, виданого19 червня 1984 року відділом запису актів громадянського стану Словянського виконкому Донецької області вбачається, що [PERSON], [INFO] є сином [PERSON], актовий запис № 876 (а.с. 16). З копії свідоцтва про шлюб, серія І-НО №436605, виданого 18 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Словянську реєстраційної служби Словянського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області вбачається, що [PERSON], [INFO] та (Летенко ) [PERSON], [INFO], уклали шлюб 04 вересня 2010 року, актовий запис № 458. Після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини - [PERSON] (а.с. 17). З копії свідоцтва про народження, серія 1-НО №385880, виданого 25 березня 2011 року, Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Словянську Словянського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, вбачається, що [PERSON], [INFO] є сином [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 437 (а.с. 18). Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області № 243/8249/15-ц від 07 грудня 2015 року розірвано шлюб, який був зареєстрований 4 вересня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Словянську Словянського міськрайонного управління юстиції Донецької області, актовий запис №458, між [PERSON], [INFO] та [PERSON] (до шлюбу Летенко), [INFO] (а.с. 20). Так, згідно з Домовою книгою для приписки громадян, що проживають в будинку, а також довідки, виданої Словянською міською радою від 12 серпня 2016 року, вбачається, що в будинку №10 по провулку Біломорському в місті Словянську, Донецької області зареєстровано троє осіб: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO] (а.с. 11-13, 14). Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 р. " Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном». Так, з Акту № 121 від 18 серпня 2016 року, складеного Керівником комітету мікрорайону «Східний» м. Словянська, вбачається, що [PERSON], тривалий час в будинку № 10 по провулку Біломорському в м. Словянську Донецької області не мешкає , а саме з травня 2015 року. [PERSON] проживає за адресою: [INFO] . ( а.с.15). З Акту № 135 від 12 жовтня 2015 року, складеного Керівником комітету мікрорайону «Словкурорт» м. Словянська, вбачається, що місто проживання [PERSON], 13 вересня1984 року народження, зареєстровано в [INFO], однак фактично вона проживає за адресою: [INFO] ( а.с.19). Таким чином, в ході судового засідання з вірогідністю встановлено, що відповідач в будинку № 10 по провулку Біломорському м. Словянську Донецької області не мешкає без поважних причин з травня місяця 2015 року. За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до розяснень, викладених у п.п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності до ст. 391 ЦК України „ Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Згідно ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом та мають взаємні права та обовязки. Оскільки, в судовому засіданні було встановлено, що відповідач з 07 грудня 2015 року не є членом сімї позивача, не мешкає без поважних причин в житловому приміщенні, що належить на праві власності [PERSON] з травня 2015 року, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON], визнавши відповідача [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком № 10 по провулку Біломорському в місті Словянську Донецької області. Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя тощо, в якому вона проживає. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. На підставі викладеного,

Outcome: approved