Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся в суд з означеним позовом. Мотивує тим, що позивач зареєстрована та до 2018 року проживала у належному їй на праві приватної власності житловому будинку по [ADDRESS] . Належність позивачу житлового будинку підтверджується реєстрацією в погоснодарських книгах. Крім позивача у вказаному будинку зареєстровані донька позивача [PERSON] , онука [PERSON] та колишнії зять [PERSON] . Останній у вказаний житловий будинок вселився як зять у 1985 році. 24.07.2015 року шлюб між донькою позивача та відповідачем рішенням Буського районного суду було розірвано за заявою доньки. Причиною цього стало те, що відповідач постійно зловживав спиртними напоями та порушував норми співжиття. Однак з того часу відповідач продовжує проживати в житловому будинку позивача, а його поведінка стала ще гіршою. Після розірвання шлюбу, відповідач продовжував принижувати колишню дружину, не забезпечував матеріально, що стало причиною того, що донька позивача поїхала за кордон на заробітки. Коли приїзджає додому, колишній чоловік вчиняє постійні скандали. Так, 19.10.2015 року звергалась із письмовою заявою до правоохоронців. Однак, своєї поведінки відповідач не змінив. 26.09.2017 року, коли донька позивача приїхала черговий раз у відпустку, відповідач знову вчинив конфлікт, погрожував їй, позивачу та доньці фізичною розправою. За це його Буським районним судом було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у вигляді громадських робіт. Відповідач постійно зловживає алкоголем, вживає нецензурні слова, якими обзиває позивача та інших жителів будинку, постійно скандалить, тривалий час ніде не працює, не допомагає по господарству. Відповідач неодноразово, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння погрожував позивачу фізичним насильством і навіть заподіянням смерті. Оскільки відповідач добровільно не хоче виселитися з будинку позивача, хоча має у своїй власності інший житловий будинок, надалі створює позивачу умови, які унеможливлюють спільне проживання, що стало причиною того, що позивач разом з онукою [PERSON] з вересня місяця 2018 року проживає в м. [ADDRESS] , оскільки боїться повернутися додому через поведінку зятя. Тому просить суд усунути перешкоди позивачу в користуванні житлом, шляхом виселення відповідача з належного позивачу будинку, без надання іншого жилого приміщення. Позивач [PERSON] , її представник [PERSON] позовні вимоги, викладені в позовній заяві, підтримали повністю, просять позов задоволити повністю. Відповідач [PERSON] , його представник [PERSON] проти позову заперечили, покликаючись на безпідставність позовних вимог, просять відмовити у задоволенні такого позову. Вислухавши сторін, їх представників, враховуючи покази свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Як встановлено, позивачу належить житловий будинок у по [ADDRESS] . Належність позивачу житлового будинку підтверджується реєстрацією в погосподарських книгах Куткірської сільської ради, що підтверджується довідкою сільської ради № 841 від 11.09.2018 року. Згідно довідки Куткірської сільської ради № 876 від 14.09.2018 року, у спірному житловому будинку зареєстровані: позивач, її донька [PERSON] , онука [PERSON] та колишній зять [PERSON] . 12.09.1992 року донька позивача [PERSON] уклала шлюб з відповідачем. Так як донька була зареєстрована у будинку, то з усного дозволу позивача у такий вселився і відповідач, як зять. Шлюб між дочкою позивача та відповідачем розірвано, що підтверджується рішенням Буського районного суду від 24.07.2015 року (справа № 440/685/15-ц, провадження № 2/440/365/2015). Рішення не оскаржувалося та набрало законної сили. Однак відповідач і надалі проживає у спірному житловому будинку. Як вбачається з акту обстеженняжила, проведеного працівниками сільської ради, відповідач займає найбільшу кімнату в будинку, привів дане приміщення до стану непридатності, бо вже більше 20-ти років там не проводилась навіть санітарна побілка. Сама позивач, донька [PERSON] та онука [PERSON] змушені проживати в кімнаті, яка більш як на половину менша ніж та, яку займає відповідач. Судом встановлено що відповідач постійно вчиняв безпідставні сварки, насильницькі дії щодо інших членів сім`ї, зареєстрованих в будинку. Дочка позивачки неодноразово зверталася в поліцію відносно такої поведінки колишнього чоловіка. Остання 19.10.2015 року зверталась із письмовою заявою до правоохоронців. Відповідач був офіційно повідомлений працівниками Буського РВ ГУ МВС України про недопустимість протиправної поведінки. Факт підтверджується листом з в правоохоронного органу та копією офіційного застереження. Однак своєї поведінки відповідач не змінив. Наступного разу, 26.09.2017 року, коли донька позивача приїхала у відпустку, відповідач знову вчинив конфлікт, погрожував їй, позивачу та доньці фізичною розправою. За це його Буським районним судом було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у вигляді громадських робіт, що підтверджується копією постанови суду з Державного реєстру судових рішень. У серпні 2018 року, в день роковин смерті онука позивача, відповідач, після поминання померлого, знову, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, розпочав конфлікт з усіма присутніми, які були змушені знову повідомляти поліцію про протиправну поведінку відповідача. Тоді відповідач був усно попереджений працівниками патрульної поліції, що прибули за викликом. Крім цього, відповідач неодноразово, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння погрожував позивачу фізичним насильством і навіть заподіянням смерті. Позивач є особою похилого віку, хворіє на гіпертонічну хворобу, що підтверджується випискою з історії хвороби, яка супроводжується болями голови, головокружінням, перебоями в роботі серця та загальною слабкістю. Проживання в одному житловому приміщенні із відповідачем є постійним стресом викликаним побоюванням за своє здоров`я та життя, позивачка боїться перебувати в господарстві наодинці з відповідачем. Як ствердила свідок [PERSON] , яка є донькою відповідача та онукою позивача, відповідач стає нестерпним, коли перебуває в стані алкогольного сп`яніння і тоді безпричинно чіпляється до усіх, з усіма свариться. А в стані сп`яніння перебуває часто, в основному в стані запою, який триває по кілька тижнів. Тоді перебувати разом із ним неможливо. Скільки пам`ятає, відповідач завжди сварився з дружиною, бив її, душив, лякав тим, що зачинить в житловому будинку та підпалить. Обливав матір бензином, погрожував спалити. Мати неодноразово викликала поліцію. Однак це нічого не змінювало в його поведінці. Бабцю змушені були забрати з її власного будинку до м.Львова, де вона перебуває і зараз, бо боїться сама залишатися в своєму будинку із відповідачем. Однак позивачка дуже хоче повернутись до свого будинку, на своє подвір`я. З показів свідка [PERSON] вбачається, що відповідач часто вчиняє конфлікти за місцем проживання в будинку позивачки. Однак має свій власний житловий будинок в якому є стіл, диван, холодильник. До того будинку він приводить знайомих, розпиває там спиртні напої. Свідок [PERSON] показала суду, що є сусідкою сторін по справі. Неодноразово чула, що відповідач сварився із позивачкою через її доньку - його колишню дружину, обзивав позивачку. Конфлікти за участі відповідача є частими, приблизно 2-3 рази в тиждень. Вона все чує, так як живе через огорожу від господарства позивачки. Пригадує, що в вересні 2018 року почула крик позивачки. Коли пішла до її господарства, то побачила позивачку, яка лежала біля порогу вхідних дверей, а з верей будинку йшов чорний дим. Коли вона відчинила вікна, то побачила, що на газі стоїть каструля, яку, зі слів позивачки, на ввімкнутий газовий пальник поставив відповідач. Відносини між відповідачем та позивачкою погані. Відповідач переважно звертається до позивачки нецензурними словами, а вона стара жінка і хоче спокою, їй відомо, що відповідач не прибирає в помешканні, позивачці не допомагає, в стані сп`яніння постійно спричиняє конфлікти. Свідок [PERSON] , яка є донькою позивачки, показала суду, що відповідач не дає їй спокійно приїхати до будинку батьків та спілкуватись із матір`ю, бо відповідач, коли присутній, не дає такої можливості. Він постійно нецензурно висловлюється та до усіх чіпляється, спричиняючи конфлікти. З осені минулого року позивачка через це живе в м.Львові, але хоче повернутись до свого будинку. Таким неналежним чином відповідач веде себе постійно, ще відколи почав проживати у будинку позивачки, говорить, що він господар в будинку, постійно пиячить та спричиняє скандали, не дозволяє туди приходити нікому до позивачки. Позивачка боїться виходити із своєї кімнати, коли зять п`яний. Як показала суду сама позивач, спірний будинок будувала разом з покійним чоловіком, який помер у 2014 році. Будинок збудований в с. Боложинів Буського району в 1961 році, хата дерев`яна, зведена на стовпцях. Пізніше, працюючи в Лісгоспі, її направили на роботу в Куткір. Тоді, приблизно в 1970 році хату частково розібрали, перевезли в Куткір Буського району, добудували. Відповідач оселився в будинку з 1991 року. Ще раніше відповідач зловживав алкогольними напоями та влаштовував сварки. А після смерті чоловіка та розлучення з її донькою, поведінка його стала нестерпна. Відповідач нецензурно висловлюється в її адресу, погрожує спалити житловий будинок. Відповідач має свій житловий будинок і може там жити. До будинку підведено електроенергію там є вікна та двері. Його поведінка є антисуспільною та триваючою вже, приблизно останніх 10-15 років особливо. Виклики поліції на нього ніяк не вплинули. В його поведінці нічого не міняється, тому позивач боїться залишатися наодинці з відповідачем. Факт того, що має в приватні власності свій житловий будинок, на який має свідоцтво про право власності, підтвердив і сам відповідач.Також підтвердив факти притягнення його до адміністративної відповідальності. Не заперечив те, що обливав свою колишню дружину рідиною і лякав підпалити, однак, це, з його слів, була вода, а не бензин. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. б) використання його не за призначенням. в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача. Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім`ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають. Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу. До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Пленум Верховного суду України в п.17 постанови №2 від 12 квітня 1985р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз`яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу. В ході розгляду справи судом достеменно встановлено, що відповідач систематично порушує правила співжиття, чим робить неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку. При цьому застосовані до нього судом та органами поліції заходи впливу виявились безрезультатними. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів судової палати Касаційного цивільного суду від 27.02.2019 р. №357/7940/16-ц за результатами розгляду справи за подібних позовних вимог, правовідносин та обставин зроблено висновок про правомірність винесення судом рішення про те, що оскільки відповідач проживає у спірному житлі як колишній член сім`ї власника житла, тому наявні підстави для його виселення. Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 15.05.2017 року в справі №734/387/15-ц, а також Верховним Судом у справі №320/6081/16-ц від 12.12.2018 року. Мотивація рішень судів у вказаних справах полягала в тому, що відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні належним майном. Відповідач не є членом сім`ї позивача, а лише тимчасовим мешканцем, в теперішній час займає приміщення без згоди позивача, відмовляється добровільно виселитись, внаслідок чого порушує право власності позивача. Цивільним законодавством не передбачене збереження права користування житлом за відповідачем, який хоч і правомірно вселився у спірний будинок, але його право припинилося, оскільки на час розгляду справи він перестав бути членом сім`ї власника. Судом зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач проживав у спірному будинку в якості члена сім`ї (чоловік доньки позивачки) і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За положенням ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України, визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем доведено обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог, вірно обрано спосіб захисту, а відповідачем не спростовано доводи позивача. Суд також надає віри показам свідків, які не суперечать один одному та підтверджують факт неможливості спільного проживання сторін. Також судом враховано, що відповідачу на праві власності належить житловий будинок в [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Куткірської сільської ради № 852 від 12.09.2018 року. З огляду на означене, суд приходить до висновку, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим проживання з ним позивача в одному будинку, чим порушує права позивача на користування житлом, а застосовані до нього правоохоронними органами заходи впливу виявились безрезультними. За таких обставин позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем по оплаті судового збору підлягають відшкодуванню відповідачем.

Outcome: approved