Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

18.04.2019 року [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] , звернулася з позовом до суду [PERSON] ,яка проживає по [ADDRESS] , в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] , який належить їй, чим усунути перешкоди у користуванні будинком та припинити реєстрацію у вказаному будинку разом із неповнолітньою дитиною відповідачки [PERSON] , 2006 року народження. В обгрунтування вимог зазначила, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 12 грудня 2003 року. На даний час в будинку зареєстровані відповідач по справі [PERSON] разом з неповнолітньою дитиною [PERSON] , 2006 року народження. Зазначає, що відповідач порушує її права як власника, яка добровільно знятись із реєстрації із займаного приміщення не бажає. У зв`язку з чим позивач не може нормально розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило. Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений строк не надав, оголошення про розгляд справи здійснювалося на офіційному веб-сайті судової влади, оскільки конверти з матеріалами справи поверталися на адресу суду. Представник третьої особи не надав суду письмовий висновок щодо розв`язання спору, ухвалу про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження отримав 22.05.2019 року, про що свідчить копія реєстру кур`єрської доставки від 21.05.2019 року, яка міститься в матеріалах справи. Суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується копіями свідоцтв про право власності за заповітом від 12 грудня 2003 року (а.с.5,6). З довідки комунального підприємства '' Гарне Місто '' Овруцької міської ради Житомирської області, видно, що [PERSON] , 1982 року народження та її дочка [PERSON] , 2006 року народження, проживає по [ADDRESS] (а.с.3). Згідно акту від 27.03.2019 року, громадянка [PERSON] , [INFO] та її неповнолітня дочка [PERSON] , [INFO] , з лютого 2018 року по даний час фактично не проживають за місцем реєстрації в [ADDRESS] Даний факт підтверджують свідки [PERSON] , [PERSON] (а.с.4,7,8). У зв`язку з реєстрацією відповідача і її неповнолітньої дитини порушується право позивача, як власника на вільне володіння, користування та розпорядження належним їй житлом. Відповідно до інформаційної довідки від 30.09.2019 року №182894928 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Згідно із ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Правові позиції Європейського Суду з прав людини, пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до норм ст.ст.71, 72, 107 Житлового кодексу України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо без поважних причин не проживає на спірній жилплощі понад встановлені законом строки, або вибула на інше постійне місце проживання. Згідно ст.405 Цивільного кодексу України при відсутності члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік, він втрачає право на користування цим житлом. Неповнолітня [PERSON] , 2006 року народження разом з матір`ю у вказаному будинку не проживають з лютого 2018 року. В зв`язку з цим суд вважає необхідними зазначити про те, що відповідно до ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.(ч.2 ст.29 Цивільного кодексу України). Частина 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, передбачає, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Проаналізувавши наведені правові норми, суд приходить до висновку, що інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що відповідач та її неповнолітня дочка у вказаному будинку не проживають з 2018 року. Залишення неповнолітньої дитини зареєстрованою в спірному будинку суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст.1 та ст.11 Закону України "Про охорону дитинства", сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Частиною 2 ст.18 цього Закону, діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітні діти не можуть бути самостійними відповідачами за позовом про визнання їх такими, що втратили права користування житлом, та зберігають або втрачають таке право автоматично разом з батьками. Суд вважає, що зняття з реєстрації матері та її неповнолітньої дочки, не є правочином щодо відчуження нерухомого майна, а тому права та інтереси дитини не порушуються та не звужуються. Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач разом із неповнолітньою дитиною, які не проживають у вказаному будинку понад рік, з даного житла добровільно вибули в інше житло, користуючись правом обирати своє місце мешкання, вони ним скористалися, з метою захисту права власності і права на вільне розпорядження своїм майном позивача, а тому суд вважає, що вони вважаються такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місце проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved