Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

[PERSON] 27.10.2021 року звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про встановлення юридичного факту (а.с. 2-4), який згодом уточнювала (а.с. 54), остаточно просила суд встановити юридичний факт, що станом на 04.09.2020 року вона, [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Свої вимоги мотивує наступним. Вона, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 29 липня 1972 року між нею - [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб і після реєстрації якого їй було присвоєно прізвище « [PERSON] », а її чоловікові - « [PERSON] », що підтверджується відповідним свідоцтвом про одруження. Вказане свідоцтво про одруження було складено українською мовою, у якому її прізвище та її чоловіка вказано - « [PERSON] » та « [PERSON] », однак при видачі паспорту її прізвище та прізвище її чоловіка було вказане українською мовою як « [PERSON] » та « [PERSON] ». [INFO] її чоловік [PERSON] помер. У свідоцтві про його смерть його прізвище вказане як і у паспорті « [PERSON] ». Після смерті чоловіка, вона звернулась до Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області з заявою щодо переведення з пенсії за віком на пенсію в зв`язку з втратою годувальника. Однак листом від 25.09.2020 року № 0400-0316-8/86750 Головне управління Пенсійного фонду Укршни повідомило її, що у зв`язку з тим, що в її паспорті громадянина України зазначено прізвище « [PERSON] », проте в свідоцтві про одруження її прізвище вказано « [PERSON] », тому встановити факт родинних відносин згідно вищезазначених документів ГУ ПФУ в Дніпропетровській області немає можливості. Після отримання вищевказаної відповіді вона звернулася з заявою до Нікопольського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро) про внесення змін до актового запису про шлюб № 54 від 29 липня 1972 року, складеного Кам`янським Райбюро ЗАГС Черкаської області. На вищевказану заяву вона отримала відмову у внесенні змін до актового запису цивільного стану, у зв`язку з тим, що родове прізвище її померлого чоловіка є « [PERSON] ». Зазначає, що розбіжність у написанні прізвищ виникла при видачі паспортів громадянина України їй та її померлому чоловіку. Враховуючи зазначені обставини, позивач позбавлена права на переведення її пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, тому вимушена звернутися з даною позовною заявою до суду. Ухвалою судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.11.2020 року вказану заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, відкрито провадження по даній справі, почато підготовче судове засідання по справі (а.с. 30-31). Заінтересованій особі був наданий строк 15 днів з дня отримання нею такої ухвали суду, на подачу відзиву на заяву. 12.01.2021 року на адресу суду від представника Головного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, І.О. Головко надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] (а.с. 36-38), згідно якого представник відповідача просить позовну заяву залишити без розгляду, посилаючись на наступне. Так, встановлення фактів, що має юридичне значення не розглядаються в порядку позовного провадження. Також посилалася, що відповідно до п. 2 Постанови Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено позасудовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду. Якщо юридичний факт надає право за законом та заінтересована особа заперечує встановлення факту, мотивуючи свої заперечення наявністю спору про право, то заява в порядку окремого провадження розглянута бути не може, тоді суд відповідно до ч. 6 ст. 294 ЦПК України повинен залишити заяву без розгляду і роз`яснити заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах, (тобто в адміністративному порядку з позовними вимогами вчинити певні дії). В матеріалах справи наявна відповідь на відзив представника позивача [PERSON] (а.с. 49-53), в якій остання посилається, що відзив подано з пропуском строку, встановленого судом. Також посилалася, що згідно пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зі змінами вбачається, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; установлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Ч. 1 ст. 315 ЦПК України визначено перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені в судовому порядку. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (ч.4 ст. 315 ЦПК). Тобто визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних бактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право дивільне. Такий висновок зробив Верховний суд у в постанові № 302/991/19. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права. Таким чином, оскільки в подальшому позивач має на меті оформлення пенсії по втраті годувальника, що породжує в майбутньому спір про право, встановлення даного факту розглядається в позовному провадженні. Так, до позовної заяви позивачем надано всі належні документи, в якості доказів, що підтверджують перебування [PERSON] у шлюбі з [PERSON] . Оскільки на даний час право позивача на переведення з пенсії за віком на пенсію в зв`язку з втратою годувальника порушується, тому вона вимушена була звернутися до суду з даним позовом про встановлення юридичного факту. Ухвалою суду від 30.03.2021 року закрито підготовче засідання по даній справі, справу призначено до судового розгляду по суті. В матеріалах справи також наявні пояснення до позову і відзиву, подані представником Головного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, І. О. Головко (а.с. 72-74). Суд звертає увагу, що відповідач по даній справі - Нікопольськийо міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) змінив назву та на сьогодні - це Нікопольський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , кожна окремо, вимоги позову підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Від начальника Нікопольського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), К. Баранової подано лист, згідно якого на дату розгляду справи представник відділлу ДРАЦС не прибуде. У судовому засіданні представник Головного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити у повному обсязі. Крім того зазначила, що позовну заяву необхідно звлишити без розгляду, оскільки справа повинна розглядатися в порядку адміністратьивного судочинства. Суд, вислухавши учасників справи та вивчивши матеріали справи, вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, на підставі наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Згідно зі ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що з копії паспорта серії [NUMBER] , виданного Нікопольським МВ УМВС України від 19.02.2000 року (а.с. 24) вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] в м. Нікополь Дніпропетровської області. Також з копії паспорта вбачається, що російською мовою прізвище заявниці зазначено як " [PERSON] " ім`я та по батькові « [PERSON] ». 29.07.1972 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] у Відділі ЗАГСу м. Кам`янка (відмітка на а.с. 10 паспорта) (а.с. 25). Також згідно повторної копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11.03.1954 року, складеного російською мовою вбачається, що [INFO] народилася у м. Нікополь Дніпропетровської області « [PERSON] » (а.с. 9). Крім того, згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06.10.1951 року складеного російською мовою, вбачається, що [INFO] народився у «м. Каменка ч. ІІ Каменского района Кировоградской области» « [PERSON] » (а.с. 6). Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с. 14). Після смерті [PERSON] позивач [PERSON] , посилаючись на те, що вона була дружиною померлого [PERSON] звернулася до Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області із заявою про перехід на пенсію по втраті годувальника, як це передбачено ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове соціальне пенсійне страхування». Листом від 25.09.2020 року позивача було повідомлено про відмову в перерахунку пенсії, оскільки при розгляді наданих документів було встановлено, що у її паспорті зазначено прізвище « [PERSON] », а в свідоцтві про одруження за № [NUMBER] від 29.07.1972 року вказано прізвище « [PERSON] » (а.с. 20). У зв`язку з відмовою Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області про перехід на пенсію по втраті годувальника, позивач звернулася до Нікопольського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро) з заявою про внесення змін до актового запису про шлюб № 54 від 29 липня 1972 року, складеного Кам`янським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - прізвище нареченого до та після державної реєстрації шлюбу з « [PERSON] » на « [PERSON] » та нареченої після державної реєстрації шлюбу з « [PERSON] » на « [PERSON] ». На вищевказану заяву позивача отримала відмову у внесенні змін до актового запису цивільного стану, у зв`язку з тим, що родове прізвище її померлого чоловіка є « [PERSON] » Зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] звернулася до суду із заявою з метою встановлення юридичного факту перебування у шлюбі з [PERSON] , у звязку з тим, що в документах, які посвідчують факт реєстрації шлюбу містяться розбіжності в написанні її прізвища, як дружини померлого та у написанні прізвища її чоловіка. Вказувала, що встановлення даного юридичного факту необхідно їй для переходу на пенсію по втраті годувальника померлого чоловіка [PERSON] . Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суд розглядає в порядку окремого провадження. За умовами ч. З ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Згідно із ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню: реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасноТо випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти , від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За таких обставин, коли [PERSON] відмовлено у внесенні змін до актового запису про шлюб № 54 від 29 липня 1972 року щодо написання її прізвища, а також враховуючи те, що у свідоцтві про одруження також неправильно зазначено прізвище померлого [PERSON] , який не може звернутися за захистом свого права, суд приходить до висновку, що, заявник у інший спосіб не зможе захистити своє право на отримання пенсії по втраті годувальника, як встановлення юридичного факту перебування у шлюбі. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку перехід на пенсію по втраті годувальника повязується не з фактом розбіжності в імені, а з особою, яка має право на отримання такої пенсії, як то передбачено ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове соціальне пенсійне страхування», якою визначено умови призначення пенсії по втраті годувальника. Дійсно, положеннями статті 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визначено, що особа, в тому числі дружина померлого чоловіка має право перейти на пенсію по втраті годувальника. Ураховуючи викладене, суд вважає, що в даному випадку мають бути застосовані положення частини 2 статті 315 ЦПК України, якою визначено, що судом можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, та встановити факт перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі. При цьому, встановлення такого юридичного факту в силу ст. 5 ЦПК України буде ефективним способом захисту порушеного права позивача. І оскільки кінцевою метою звернення до суду із позовною заявою про встановлення вказаного факту є отримання відповідного права на перехід пенсії, що пов`язане з самою особою, тому таке звернення пов`язане зі спором про право, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням принципу змагальності. З огляду на викладене, суд вважає, що в даному випадку ефективним способом захисту прав позивача [PERSON] є встановлення юридичного факту, що станом на 04.09.2020 року [PERSON] , [INFO] , перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] . Крім того, суд вважає, що вказаний вище спосіб захисту прав позивача буде ефективним і в силу того, що встановлення даного юридичного факту породжує правові наслідки і від нього залежить виникнення майнових прав у позивача [PERSON] . Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Зазначені норми процесуального права узгоджуються і з положеннями статті 20 ЦК України, згідно якої право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення,ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства,визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, а тому їх слід задовольнити у повному обсязі .

Outcome: approved