Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області суду з заявою про встановлення факту вимушеного переселення у жовтні 2014 року внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Обґрунтовуючи свою заяву заявник зазначив, що з 1999 року по 2014 рік мешкав і працював в м. Луганську. В жовтні 2014 року був змушений звільнитись з роботи. В м. Луганську він фактично мешкав на кв. Шевченка[ADDRESS]. Він переселився до сел. Петропавлівка,\~ а згодом переїхав до м. Сєвєродонецька Луганської області, де в березні 2016 року отримав статус внутрішньо переміщеної особи. До початку збройної агресії він мав налагоджений побут та повноцінне життя. Заявник вказує, що загальновідомим є той факт, що 11.05.2014 року на території Луганської області був проведений\~ незаконний референдум про відокремлення так званої «Луганської народної республіки» від України. Далі на ці території були заслані розвідувально - диверсійні групи, які очолили кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних сил Росії, російські козаки, батальйон «Восток» укомплектований чеченцями, групи найманців «Русский сектор» та «Оплот». За їх участю почалося захоплення адміністративних будівель в населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини Українських сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України. Військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупація частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню. Вважає, що внаслідок військової агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено його права і свободи, передбачені Конвенцією про захист прав людини\~ і основоположних свобод від 04.11.1950 року, зокрема, право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на свободу думки, совісті і релігії. Просив встановити факт, що його вимушене переселення у жовтні 2014 року відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Заявник [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримали заяву в повному обсязі та просили її задовольнити. Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не зявився, про день час та місце проведення судового розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи, що заінтересована особа\~ була належним чином повідомлена про місце, день і час судового розгляду справи, що підтверджується даними повідомлення про вручення поштового відправлення, діючи відповідно до приписів п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до ч. 3\~ ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розглядом. Частиною 1, п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України встановлено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року зі змінами в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Заявник [PERSON], є громадянином України та з 24.09.1999 року зареєстрований за адресою: [INFO], що підтверджується копією паспорту серії ЕМ №092466, виданого 03.03.1999 року Ленінським РВ УМВС України в Луганській області. Відповідно до копії довідки від 30.03.2016 року № 919053281 [PERSON] перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб, має зареєстроване місце проживання за адресою: [INFO], його фактичне місце проживання: [INFO]. Згідно даних трудової книжки [PERSON] серії БТ-ІІ №7472933 в період з 07.10.1999 року по 03.11.2014 року він працював в навчальних закладах, розташованих на території м. Луганська. Доказів того, що заявник фактично мешкав в м. Луганську на кв. Шевченка[ADDRESS], суду представлено не було. Та обставина, що заявник працював у навчальних закладах м. Луганська, не є беззаперечним доказом того, що він там мав постійне місце проживання.\~ Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Суд враховує, що місто Луганськ станом на час розгляду цієї справи знаходиться на тимчасово окупованій території України та відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Пунктом 1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей. Частинами 1-3 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною [PERSON] України, принципами та нормами міжнародного права. Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених частиною першою статті 1 цього Закону, незалежно від її тривалості є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав. Діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у звязку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим тимчасово окупованої території України» встановлено, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Суд відзначає, що факт збройної агресії проти України з боку Російської Федерації встановлено зазначеними вище законодавчими актами та є загальновідомим, а тому в силу приписів ч.3 ст. 82 ЦПК України не потребує доказування. Таким чином, в судовому засіданні було встановлено та підтверджено належними та достатніми доказами, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та внаслідок незаконної окупації Російською Федерацією частини території України, зокрема частини Луганської області, заявник [PERSON] був позбавлений можливості мирно, без побоювань за свою безпеку працювати в м. Луганську, а тому був змушений покинути своє постійне місце проживання в [INFO], змінивши власний побут та спосіб життя, та переселитись до м. Сєвєродонецька Луганської області.\~\~\~\~\~ Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги заявника є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved