Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

19.03.2021 до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги позивачем обгрунтовані тим, що 15.01.2010 р., донькою позивача - [PERSON] з [PERSON] , було зареєстровано шлюб, який в подальшому було розірвано. Від даного шлюбу є дочка [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] , перебуваючи в цивільному шлюбі з [PERSON] , народила доньку [PERSON] , та як зазначила позивач, діти перебувають на її утриманні та проживають з нею. Крім того, [PERSON] , [INFO] , народила сина [PERSON] , який також проживає та перебуває на утриманні позивача, батьком дитини записаний [PERSON] , у відповідності до ст. 135 СК України. Як вказувала позивач відповідачі життям дітей не цікавляться, допомоги на їх утримання не надають, діти перебувають на повному утриманні позивача, зв`язок з відповідачами відсутній. Оскільки діти, внуки позивача, залишились без батьківського піклування, позивач по справі звернулась до Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою щодо тимчасового влаштування дітей, та нею було прийнято рішення про тимчасове влаштування дітей до родини позивача. Також позивач зазначила, що відповідач [PERSON] притягувався до кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 309 КК України. Мати дітей [PERSON] зловживає спиртними напоями та вживає наркотичні засоби, та остання ще в 2016 році зверталась з заявою до ССД Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою щодо влаштування дітей до дитячого державного закладу. На підставі наведеного просила позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді від 23.03.2021 року вказану позовну заяву, було залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків (а.с.36-37). 02.04.2021 року від позивача до суду надійшла заява про усуненнян недоліків зазначених в ухвалі суду від 23.03.2021 року та докази сплати судового збору в розмірі 1816,00 грн. (а.с.40-41). Ухвалою судді від 11.05.2021 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 43-44). 21.05.2021 р. позивач звернулась до суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог, в якій просила стягнути: з відповідача [PERSON] аліменти на її користь на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до повноліття дитини, починаючи з дня пред`явлення позову; з [PERSON] аліменти на її користь на утримання неповнолітньої [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до повноліття дитини, починаючи з дня пред`явлення позову; з [PERSON] аліменти на її користь на утримання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до повноліття дітей починаючи з дня пред`явлення позову (а.с.49-50). Ухвалою від 16.063.2021 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду (а.с. 64-55). В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав викладених в позові, проти постановлення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час, день та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, відповідно до ст. 130 ЦПК України, причини своєї неявки суду не повідомили, у встановлений судом строк не подали відзив на позов, тому суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи без участі відповідачів на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, причини неявки не відомі, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, та надав висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачів (а.с.71-74). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, в порядку заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 4 вказаної статті, заочний розгляд справи проводиться у разі, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, розглянувши справу, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість ухвалення по справі заочного рішення та задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як зазначила позивач по справі відповідач [PERSON] , є її дочкою, протилежного суду не надано. 15.01.2010 р. було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який в подальшому 18.09.2012 року рішення суду було розірвано (а.с.12, 27). Від даного шлюбу є донька [PERSON] , [INFO] (а.с.9). [INFO] , [PERSON] народила доньку [PERSON] , батьком записано [PERSON] , з яким вона перебувала у цивільному шлюбі (а.с.10). [PERSON] [INFO] , народила сина [PERSON] , батьком дитини записаний [PERSON] , у відповідності до ст. 135 СК України (а.с. 11, 29-30). Як вказувала позивач відповідачі життям дітей не цікавляться, допомоги на їх утримання не надають, діти перебувають на повному утриманні позивача, зв`язок з відповідачами відсутній. Оскільки діти, внуки позивача залишились без батьківського піклування, позивач по справі звернулась до Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою щодо тимчасового влаштування дітей, та нею було прийнято рішення про тимчасове влаштування дітей до родини позивача (а.с.22). Відповідач [PERSON] притягувався до кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 309 КК України (а.с.14). За приписами ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України, які кореспондуються з положеннями абз. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч. 4 ст. 155 СК України). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. У п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як встановлено судом батьки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не цікавляться дітьми, матеріально їх не забезпечують, не дбають про їх фізичний та духовний розвиток, самоусунулись від виховання дітей.. Діти мешкають з бабусею, позивач змушена самостійно матеріально забезпечувати їх, дбати про їх розвиток. Наведені обставини, на думку суду, свідчать про те, що відповідачі ухиляються від виконання батьківських обов`язків стосовно своїх дітей. Протилежного суду не надано. Орган опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації у своєму висновку від 18.06.2021 року №107-40/3514 вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] батьківських прав відносно своїх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.71-73). Відповідно до ч. 1 ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Зважаючи на викладене, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують своїх батьківських обов`язків, суд приходить до висновку про необхідність позбавити батьківських прав [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] батьківських прав відносно своїх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Що стосується вимог про стягнення аліментів слід зазначити наступне. астиною 2 ст. 2 Сімейного кодексу України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» за якою, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3, 18 Конвенції «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції; нормативно-правовий акт № 475/97-ВР від 17.07.1997 Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Виходячи з положень ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відображене і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов`язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Визначаючи розмір аліментів, який повинен стягуватися з відповідачів судом враховано, що діти перебувають на утриманні позивача, відповідачі є особами працездатного віку, доказів про те, що на їх утриманні перебувають інші особи, або є інші стягнення по виконавчим листам на утримання дитини суду не надано, а тому суд дійшов висновку, що позов про стягнення з відповідача [PERSON] , аліменти на її користь на утримання [PERSON] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до повноліття дитини, починаючи з дня пред`явлення позову; з [PERSON] аліменти на її користь на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до повноліття дитини, починаючи з дня пред`явлення позову; з [PERSON] аліменти на її користь на утримання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до повноліття дітей починаючи з дня пред`явлення позову - 21.05.2021, підлягає задоволенню, оскільки такий розмір аліментів дозволить ефективно забезпечити належний рівень життя дітей. Крім цього, судом роз`яснюється, що відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Також позивачка не позбавлена в майбутньому звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь матеріальної допомоги на лікування та/або навчання дитини в порядку ст. 185 СК України або збільшення розміру аліментів згідно зі ст. 192 СК України. Суд допускає негайне виконання рішень суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць (ст. 430 ЦПК України). На підставі викладеного суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в повному обсязі. В порядку ст.141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову, з кожного відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 908,00 грн. за вимогами про позбавлення батьківських прав. Також з кожного з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 908,00 грн. за вимогами про стягнення аліментів.

Outcome: approved