Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

24 листопада 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення коштів у сумі 3657 грн. 50 коп., з яких: 3500 грн. 00 коп. - основний борг; 157 грн. 50 коп.- 3 % річних, у зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору позики від 03 травня 2015 року. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що 03 травня 2015 року між ним та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу в борг 3500 грн. 00 коп., строком на два тижні, що підтверджується представленою відповідачем розпискою. У позовній заяві позивач зазначає, що за умовами вказаного договору позики, відповідач зобов'язався повернути позивачу грошові кошти у розмірі 3500 грн., або повернути позивачу ці кошти будівельними матеріалами. Однак, відповідач своїх зобовязань за договором позики по поверненню грошових коштів у розмірі 3500 грн. 00 коп., або будівельних матеріалів на таку саму суму коштів, до цього часу не виконав, чим змусив позивача звернутися до суду. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, при цьому 29.09.2017 подав на адресу суду заяву, в якій повідомив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просив розглядати справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про час і місце судового розгляду справи 29.09.2017 був повідомлений у порядку ч. 9 ст. 74 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), через оголошення у пресі, а саме: газеті "Южная Правда" № 7 від 23 вересня 2017 року. Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд ухвалив розглядати справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів у заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд встановив таке: Між сторонами укладено Договір позики (далі Договір позики), відповідно до умов якого, 03 травня 2015 року позивач передав відповідачу в борг 3500 грн. 00 коп., строком на два тижні, що підтверджується представленою відповідачем розпискою. За умовами вказаного договору позики, відповідач зобов'язався повернути позивачу грошові кошти у розмірі 3500 грн., або повернути позивачу заборгованість, у розмірі 3500 грн., у вигляді запасних частин, що підтверджується представленою відповідачем розпискою (а.с. 4). Як вбачається з розписки від 06 червня 2016 року позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 3500 грн. 00 коп. 03 травня 2015 року (а.с.4). Відповідач свої зобовязання за Договором позики в частині повернення суми позики до цього часу не виконав. Невиконанням зобовязань за Договором позики в частині повернення суми позики у розмірі 3500 грн. 00 коп. відповідач порушує умови Договору позики, права позивача, та вимоги ст. 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), відповідно до якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Також, згідно з положеннями ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Крім цього, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з положеннями ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частинами 1 та 4 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Отже, позовні вимоги ґрунтуються на договорі сторін, відповідачем не заперечені і не спростовані, а відтак є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Отже з відповідача на користь позивача належить стягнути 3500 грн. 00 коп. - основного боргу, а також 3 % річних, у зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору позики від 03 травня 2015 року, за період з 18 травня 2015 року по 18 листопада 2016 року, що становить 157 грн. 50 коп., а всього 3657 грн.50 коп. Крім цього, відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп., сплачений позивачем за квитанцією № 0.0.658219394.1 від 23 листопада 2016 року. Крім цього, за змістом ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать в тому числі і витрати на правову допомогу. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 № 4191-VIрозмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. У пунктах 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається з довідки від 18 листопада 2016 року, позивачем [PERSON] було сплачено 300 грн. адвокату [PERSON] за адвокатські послуги (а.с. 6).

Outcome: approved