Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

25.11.2014 р. позивачі звернулися до суду з даним позовом, посилаючись на те, що згідно договору купівлі-продажу від 15.08.2001 року вони є власниками 29/100 частин житлового будинку за адресою [ADDRESS]. Відповідач є власником іншої частини даного будинку, і перешкоджає позивачам користуватися належним їм майном. Позивачі, представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, причини неявки суду невідомі. Із поданих до суду письмових заперечено вбачається, що позовні вимоги не визнає (а.с.21-22), вказуючи, що позивачі надають суду недостовірну інформацію, оскільки документів від офіційного органу про те, що відповідач перешкоджає позивачам у здійсненні їх права власності щодо приміщень у будинку за адресою [ADDRESS], ними не надано, за своїм віком (76 років) відповідач не може комусь щось перешкоджати, та саме позивачів, які перешкоджають відповідачу мешкати у будинку, слід виселити, тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивачів та їх представника, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного. За правилами ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Згідно зі ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статті 150,156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України). Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу частини жилого будинку від 15.08.2001 року, [PERSON] та [PERSON] купили (згідно тексту договору) 29/100 частин жилого будинку, що знаходиться в [ADDRESS] на земельній ділянці розташований жилий будинок цегляний н. жилою площею 41,4 м.2, сарай Б цегляний, котельна Д, теплиця цегляна, душ Е, дерев'яний гараж Ж, цегляний трубчатий колодязь, газова труба, огорожа деревянна шиф., в користування набувача надходить: частина будинку приміщення1-3, 1-2, 1-1, 1-4, сіні а, житловою площею 32,2 м.2 (а.с.8). Іншим співвласником житлового будинку [ADDRESS] м. Павлограда є відповідач (71/100 частина). Як слідує з договору купівлі-продажу частини жилого будинку від 15.08.2001 року, технічного паспорту на житловий будинок, складеного на 12.08.2003 р. (а.с.5-7) , за позивачами по справі конкретно визначені приміщення, що знаходяться у їх користуванні.. Як пояснили позивачі у судовому засіданні, у належних їм приміщеннях будинку [ADDRESS] м. Павлоград проживає відповідач, яка, за присутності свого сина [PERSON], перешкоджає позивачам користуватися ними, що неодноразово ставала підставою для звернення позивача [PERSON] до правоохоронних органів з відповідними заявами (а.с.34-36). Доводи позивачів про порушення їх прав з боку відповідача останнім належними доказами не спростовано. Таким чином, суд вважає, що права позивачів як співвласників житлового будинку, що закріплені в ст..383 ЦК України та ст..150 ЖК України, використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд порушені відповідачем, а тому приходить до висновку, що її позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Оцінюючи заперечення на позов, надані відповідачем, суд виходить із наступного. Згідно ч.4 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Вироком Павлоградського міськрайонного суду від 22.05.2013р., який набув законної сили, [PERSON] було визнано винуватою у пред'явленому обвинуваченні за ч.1 ст.125 КК України та призначено покарання за ч.1 ст.125 КК України у вигляді штрафу на користь держави у сумі 850грн.(а.с.23-24) Вироком суду було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співмешканцями будинку [ADDRESS] Зазначені особи на грунті розподілу житлової площі тривалий час конфліктують між собою та мають неприязнені стосунки. 01.01.2013 року, близько 18.00год, перебуваючи в кухонному приміщенні за вказаною адресою, під час чергової сварки між собою, на грунті особистих неприязнених відносин, керуючи умислом на спричинення потерпілій тілесних ушкоджень [PERSON] умисно нанесла [PERSON] удар рукою в область грудної клітини, від чого [PERSON] впала на підлогу. Цього ж дня, близько 18.10год. [PERSON] з тиж же мотивів, на тому ж підґрунті та з тією ж метою умисно нанесла [PERSON], яка лежала в ліжку в спальному приміщенні будинку не менше двох ударів в область грудної клітини зліва та в область тазостегнового суглобу, спричинивши потерпілій тілесні ушкодження легкого ступеню у вигляді синця в області тазостегнового суглобу. Вказані обставили свідчать про існування конфліктних відносин між [PERSON] та [PERSON] та не мають значення для даної справи. Так само подання [PERSON] до суду позову до [PERSON] про стягнення моральної шкоди (а.с.25-26) є реалізацію права особи на позов, зокрема, згідно ч. 7 Ст. 128 КПК України, якою передбачено, що особа, яка не пред'явила цивільного позову в кримінальному проваджені, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства, і для даної справи значення не має. Згідно ч.1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що платником судового збору згідно банківської квитанції № 11372.735.1 від 20.11.2014 р. (а.с.1) є [PERSON], суд присуджує відповідні судові витрати вказаній особі.

Outcome: approved