Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

30 травня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 12 березня 2016 року уклав з [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» договір фінансового лізингу № 004122, відповідно до якого [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», Лізингодавець, зобов'язався придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля Dacia Logan та передати його у користування [PERSON], Лізингоотримувачеві, а останній у свою чергу зобов'язався періодично сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі згідно графіку в розмірі 5\~250,00 грн. щомісяця (1 рік) та 1\~582,70 грн. щомісяця (з 2-5 роки). Договір фінансового лізингу передбачає право Лізингоотримувача отримати автомобіль у власність за умови повної сплати вартості автомобіля та інших витрат. 12 березня 2016 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатив відповідачу платіж у розмірі 12\~600,00 грн. Позивач вважає, що умови договору фінансового лізингу не відповідають чинному законодавству та порушують права позивача як споживача. Так, за умовами вищезазначеного договору до отримання транспортного засобу позивач має сплатити відповідачу не менше половини його вартості, зокрема, комісійну винагороду у розмірі 10 % вартості предмета лізингу, аванс у розмірі не менше 50 % вартості предмета лізингу, відшкодування вартості предмета лізингу, сплатити відсоткову ставку за користування предметом лізингу та комісію за супроводження договору. Такі умови позивач вважає несправедливими, а обов'язок сплатити 50 % вартості автомобіля у вигляді авансу є фактичним залученням коштів для його придбання, що потребує ліцензії як для залучення фінансових активів від фізичних осіб, яка відсутня. Також позивач посилається на нікчемність спірного договору, оскільки договір не був посвідчений нотаріально. За таких обставин позивач просить визнати договір фінансового лізингу № 004122 недійсним, стягнути з відповідача майно, набуте на виконання договору фінансового лізингу № 004122 від 12березня 2016 року, а саме: грошові кошти у сумі 12\~600,00 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав на підставах, викладених у позові, просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, направив суду письмове заперечення на позов, в якому вказує, що між сторонами був укладений договір фінансового лізингу, на виконання якого позивач, згідно з додатком № 1 до договору, сплатив 12\~600,00 грн. комісії за організацію та оформлення договору при його укладенні. Позивач погодився з усіма умовами договору під час його підписання. При укладенні договору сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, що знайшло своє відображення у самому договорі фінансового лізингу та додатках до нього. Діяльність [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» не суперечить правилам здійснення лізингової діяльності та не впливає на економічну поведінку споживача продукції. У договорі лізингу чітко визначено всі умови, з якими позивач погодився, підписавши його. Тому вважає, що посилання позивача на укладення договору в результаті нечесної підприємницької практики не відповідає фактичним обставинам справи. Послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах не мають жодного відношення до фінансового лізингу, оскільки регулюються різними нормативними актами, а діяльність з надання послуг фінансового лізингу не ліцензується. Крім того, договір фінансового лізингу нотаріальному посвідченню не підлягає. У звязку з вищенаведеним представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, а справу слухати за відсутності представника позивача. Суд, вислухавши пояснення позивача, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 12 березня 2016 року між [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», Лізингодавцем, та [PERSON], Лізингоотримувачем, укладений договір фінансового лізингу №004122, відповідно до умов якого Лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно: автомобіль Dacia Logan, а Лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с. 11-20). Згідно пункту 5.1 договору № 004122 фінансового лізингу від 12 березня 2016 року, предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах, викладених у п. 5.4 цього договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу (а.с. 13). Пунктом 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди Лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору, яка розраховується як: комісія за організацію, яка визначена у додатку № 1 до даного договору, та становить 10 % від вартості предмету лізингу; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується: авансовий платіж, який визначений у додатку № 1 до даного договору, та становить 50 % вартості предмету лізингу; в) комісійної винагороди Лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати Лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди Лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений у додатку № 1 до даного договору та становить 3 % від вартості предмета лізингу. Згідно з пунктом 8.2.3 договору, другий лізинговий платіж складається з: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору (а.с. 14). Позивачем 12 березня 2016 року сплачено кошти у сумі 12\~600,00 грн. згідно укладеного договору № 004122 (а.с. 22-23). 12 березня 2016 року [PERSON] написав заяву про те, що уважно прочитав та зрозумів умови договору фінансового лізингу № 004122 від 12 березня 2016 року, свій примірник договору та додатки до нього отримав (а.с. 49, 80). Позивачем написана заява на отримання фінансового лізингу (а.с. 50-51, 81). Згідно довідок від 08 жовтня 2013 року та 16 квітня 2015 року про взяття на облік юридичної особи, виданих Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» має право надавати послуги з фінансового лізингу (а.с. 52-53, 82-83). Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, надала [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відповіді, з яких вбачається, що [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» внесено до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги (а.с. 54-57, 84-85). Відповідач звертався до Міністерства юстиції України щодо надання розяснення законодавства з питання нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, на що була отримана відповідь (а.с. 58-59, 86). Відповідно до частин першої-другої\~статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно частини першої статті 806 Цивільного кодексу України,\~за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону, несправедливі умови договору - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~\~можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті\~3, частина третя статті\~509 Цивільного кодексу України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи\~\~умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Судом встановлено, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 12 березня 2016 року, укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що в договорі виключені та обмежені права Лізингоодержувача як споживача стосовно Лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 12.12 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені у Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях\~Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність Лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.\~\~ Згідно пункту 4 частини першої\~статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»,\~діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1\~статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої\~статті 227 Цивільного кодексу України,\~правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії) та суперечить вимогам чинного законодавства. У\~частині першій статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до положень частини другої статті 806 Цивільного кодексу України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до\~статті 628 Цивільного кодексу України. Згідно\~статті 799 Цивільного кодексу України,\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Частина перша\~статті 220 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від\~12 березня 2016 року, укладений між [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON] нотаріально посвідчено не було. Зазначене узгоджується також із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, що відповідно до статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.\~ Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10 листопада 2011 року по справі № 1-26/2011 вказав, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Цивільного кодексу України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Таким чином, суд враховує, що у позивача як споживача на момент укладення договору обєктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму, оскільки позивач не має відповідної юридичної чи економічної освіти. Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, вважає, що в ході розгляду справи позивачем доведені ті обставини, на які він посилався як на підстави своїх позовних вимог, тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 3, 6, 15? 16, 203, 204, 215, 227, 628, 799, 806-808 Цивільного кодексу України, статей 1-3, 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», статей 1, 15, 18, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»,

Outcome: approved