Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсними договір майновового лізингу № 902151 від 14 січня 2016 року, укладений між позивачем та Лізинговою компанією ТОВ «[PERSON] Інтернешнл++», стягнути з відповідача на користь позивача 244 440 грн., сплачених на виконання вказаного договору. В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені вимоги підтримали в повному обсязі. Позивач пояснив, що відповідачем не виконано умови договору, так як вказану у договорі техніку, яка є предметом лізингу, протягом 120 днів з моменту проведення сплати ним авансового платежу відповідачем позивачу передано не було, чим порушені умови договору. Представник позивача уточнила позовні вимоги зазначила, що договір, який просить визнати недійним позивач, укладений 19 січня 2016 року. Представник позивача просить визнати вказаний вище договір, укладений між сторонами по справі, недійсним, посилаючись на несправедливість його умов відносно позивача. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, був повідомлений про час слухання справи відповідно до закону, а тому суд на підставі ст.224 ЦПК України ухвалює заочне рішення. Дослідивши надані докази, суд дійшов, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до позовної заяви - позивач просить визнати укладений між сторонами по справі 19 січня 2016 року договір майнового лізингу недійсним, так як вважає умови укладеного сторонами договору несправедливими, крім цього, позивач вказує на відсутність ліцензії у ТОВ «[PERSON] Інтернешнл++» на надання фінансових послуг. Із наданої позивачем копії договору № 902151, укладеного 19 січня 2016 року між [PERSON] та Лізинговою компанією ТОВ «[PERSON] Інтернешнл++», встановлено, що сторони уклали договір предметом якого є прийняття на себе лізингодавцем (яким є Лізингова компанія ТОВ «[PERSON] Інтернешнл++») зобовязань по придбанню та передачі на умовах майнового лізингу у користування лізингоодержувача ([PERSON]А.) предмету лізингу, визначеного пунктом 3.1. даного Договору БОРЕКС 2206, екскаватор на базі МТЗ-82.1. Згідно із додатками № 2 та № 4 до зазначеного договору вартість предмету лізингу, екскаватора марки «Борекс» модель 2206 на базі трактора МТЗ 82.1 Беларусь, становить 349 200 грн. Договір від 19 січня 2016 року підписаний сторонами по справі, що свідчить, відповідно до ст.638 ЦК України, про те, що вони досягли домовленості щодо всіх істотних умов договору і погодились на ці умови. Умовами вказаного договору (п.5.1) встановлено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем авансового платежу та комісії за передачу предмету лізингу. Копії квитанцій, наданих суду позивачем, доводять факт оплати 19 січня 2016 року [PERSON] на користь ТОВ «[PERSON] Інтернешнл++» 69 840 грн. сплати вартості фінансування та 174 600 грн. авансового платежу за предмет лізингу. Доказів передачі лізингодавцем предмету лізингу у відповідності до умов договору протягом 120 робочих днів з моменту проведення [PERSON] відповідних платежів, суду надано не було. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 5 статті 203 ЦК України встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Враховуючи відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача в обґрунтування причин невиконання ним умов договору, суд вважає, що ТОВ під час підписання договору із позивачем не мало на меті постачати [PERSON] вказану у договорі техніку, тобто, не бажало настання правових наслідків, обумовлених договором, що є підставою для визнання укладеного сторонами договору недійсним. Частиною 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. До таких умов ч.2 та ч.3 цієї ж статті віднесено істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, встановлення жорстких обовязків споживча, в той час як надання послуги обумовлено лише власним розсудом виконавця, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі і т.і. Пункти 8.3, 8.4, 8.13, 3.4 договору № 902151 від 19 січня 2016 року в сенсі статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містять несправедливі умови договору відносно [PERSON], так як передбачають можливість збільшення вартості предмету лізингу, обовязок споживача в подальшому прийняти зміни в умовах договору, що полягають в можливих додаткових платежах. Розділ 12 укладеного сторонами договору - «Відповідальність сторін», передбачає наявність у лізингодавця лише певних прав, в той час як лізингоодержувач несе додаткові зобовязання. Відповідно до ч.5 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Таким чином, на думку суду, наведені вище обставини підтверджують обґрунтованість заявлених позивачем вимог. Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У порушення вказаної вище норми відповідачем не надано суду жодних заперечень стосовно викладених позивачем обставин та не надано доказів на їх доведення, а тому суд вважає вимоги [PERSON] стосовно визнання укладеного ним договору майнового лізингу недійсним - обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. Враховуючи наведене, договір майнового лізингу № 902151 від 19 січня 2016 року, укладений між сторонами по справі, є, відповідно до ст.230 ЦК України та ст.18 Закону України Про захист прав споживачів, недійсним. При вирішенні питання визнання укладеного між сторонами по справі договору недійсним, суд враховує, також, ті обставини, що відповідачем не надано доказів наявності у ТзОВ відповідної ліцензії для надання фінансових послуг, як це передбачено Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що є самостійною підставою для визнання укладеного сторонами договору недійсним у відповідності до ч.1 ст.227 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Із копій квитанцій про здійснення операцій через відділення «ПриватБанку» від 19 січня 2016 року, долучених позивачем до позовної заяви, вбачається, що [PERSON] проведено оплату на рахунок ТзОВ «[PERSON] Інтернешнл++» гршових коштів у сумі, відповідно, 69 840 грн. та 174 600 грн., які мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача. На підставі наведеного, ст.ст. 22, 203, 215, 216, 628, 629 ЦК України,

Outcome: approved