Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

[PERSON] в липні 2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, а саме квартирою [ADDRESS], посилаючись на те, що йому на праві власності належить вказана квартира. У зв'язку з необхідністю догляду за матір'ю в 2014 році позивач надав згоду на реєстрацію в його квартирі брата [PERSON]. [PERSON] певний час фактично проживав у ній, однак невдовзі після смерті матері виїхав з квартири, при цьому з реєстрації не знявся. На даний час місце перебування відповідача позивачу невідоме і зв'язатися з братом для його добровільного зняття з реєстрації немає можливості. Позивач звертався до правоохоронних органів з метою розшуку відповідача, однак йому повідомили про виїзд брата за межі України. Ніякого договору або усних домовленостей стосовно подальшого проживання відповідача за місцем реєстрації між ними не існує. Реєстрація відповідача у квартирі впливає на розмір оплати за комунальні послуги та можливість оформити субсидію, а тому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом - квартирою [ADDRESS]. В судове засідання представник позивача [PERSON] надав заяву, у якій просив справу розглянути без його участі та без участі позивача, обставини викладені в позові підтвердив повністю та просив позов задовольнити. Наголосив на тому, що на день розгляду справи відповідач [PERSON] за місцем своєї реєстрації не з'явився, судові витрати просив залишити за позивачем. Справу розглянуто за відсутності відповідача [PERSON] повідомленого про час та місце судового засідання шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, однак адресована кореспонденція повернулась до суду без вручення через відсутність адресата за зазначеною адресою та його неявкою до відділу поштового зв'язку для отримання кореспонденції, що в контексті положень ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і відповідно до ч. 5 ст.74 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд вважає як повідомлення відповідача належним чином. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник позивача не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку. Суд оголосивши заяву представника позивача, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.09.2017 року № 96913069 на підставі Договору дарування від 23.08.2002 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за позивачем [PERSON] (а.с. 39). 25.03.2014 року позивач [PERSON] надав згоду на реєстрацію та проживання в його квартирі брата [PERSON], громадянина Російської Федерації, у зв'язку з необхідністю постійного піклування та догляду за їх матір'ю [PERSON], 1929 року народження (а.с. 16). Відповідно до довідки Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління державної міграційної служби України в Черкаській області від 03.08.2017 року [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою - [ADDRESS] з 19.11.2014 року і по теперішній час (а.с. 24). [INFO] [PERSON] мати сторін по справі померла (а.с. 12). Позивач звертався до Рівненського відділу поліції ГУНП в Рівненській області з заявою про зникнення безвісти у березні 2016 року брата [PERSON], [INFO]. 17 липня 2017 року було розпочато кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017180010004800, за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Постановою старшого слідчого СВ Рівненського відділу поліції ГУНП в Рівненській області Овсійчук І.М. від 20.07.2017 року вказане кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Під час досудового розслідування встановлено, що [PERSON], [INFO] 27.03.2016 року о 15 год. 11 хв. на пункті пропуску Горностаївка перетнув державний кордон України рухаючись поїздом «Київ- Санкт-Петербург». Дані про повернення на територію України відсутні (а.с. 18). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члені сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин суд, оцінивши надані докази приходить до висновку, що відповідач [PERSON], [INFO] не проживає за місцем свої реєстрації за адресою - [ADDRESS], вже понад рік не користується цим житло та не сплачує за житлово-комунальні послуги, що у свою чергу порушує право позивача на реалізацію ним пільг по сплаті витрат, пов'язаних з утриманням житла. Договір найму житла між власником квартири [PERSON] та відповідачем [PERSON] з іншої сторони відсутній. Відомості про поважність причин такого тривалого не проживання відповідача за місцем реєстрації у суду відсутні, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідач [PERSON] не надав суду будь-яких заперечень проти позову та доказів, які б підтверджували такі заперечення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про судові витрати, суд враховує клопотання представника позивача про покладання судових витрат на позивача по справі. На підставі ст. 317, 319, 321, 379, 383, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved