Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

19 серпня 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача у якому зазначила, що є власником житлового будинку розташованого по [ADDRESS] , яку перейменовано на [ADDRESS] , у якому також зареєстроване місце проживання її сина - відповідача по справі. Однак у вказаному будинку відповідач не проживає більше десяти років, участі в його утриманні не приймає, комунальні платежі не сплачує, власних речей у будинку не зберігає, будинком не цікавиться, при цьому перешкод у користуванні житловим приміщенням йому не чинили. Вирішити питання зняття з реєстрації у позасудовому порядку позивачка не має можливості, оскільки місце проживання відповідача їй не відомо. Посилаючись на те, що реєстрація місця проживання відповідача у належному їй будинку створює перешкоди у користуванні цим нерухомим майном позивачка просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком розташованим за адресою [ADDRESS] . Позивачка в судове засідання не з`явилася, до суду направила заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти заочного порядку розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позов від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною, та вважає можливим згідно ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи та наявні в ній докази суд доходить наступного. З матеріалів справи убачається, що позивачка є власником житлового будинку [ADDRESS] за рішенням від 13 листопада 2015 року №6 І сесії 7 скликання Березнегуватської селищної ради "Про перейменування площі, вулиць та провулків розташованих на території Березнегуватської селищної ради", в смт.Березнегувате Миколаївської області, що підтверджується копією свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 18 квітня 1987 року виданим виконкомом Березнегуватської селищної ради народних депутатів, зареєстрованого у Березнегуватському бюро технічної інвентаризації та записаного в реєстрову книгу за № 1919 (а.с.7, 10). З довідки, виданої виконавчим комітетом Березнегуватської селищної ради Миколаївської області 27.07.2021 року за № 3236 убачається, що у вказаному житловому будинку зареєстроване місце проживання позивачки, її чоловіка та сина, який є відповідачем по справі (а.с.8). Згідно акту обстеження, складеного депутатом Березнегуватської селищної ради Миколаївської області 03 серпня 2021 року, відповідач зареєстрований у домоволодінні позивачки, але фактично не проживає у ньому більше десяти років ( а.с.9). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями\~ статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та статтею 150 Житлового Кодексу Української РСР\~(далі ЖК Української РС) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою\~статті 156 ЖК Української РС\~члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК Української РС\~до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України\~встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з\~статтею 391 ЦК України\~власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України\~передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~статтею 71 ЖК Української РСР\~строки у жилому приміщенні без поважних причин. Суд доходить висновку, що матеріалами справи підтверджується факт не проживання відповідача у будинку належному позивачці без поважних на те причин більше десяти років, тобто понад строки встановленні статтею 71 ЖК Української РС, доказів які б спростовували такі висновки та свідчили про зворотне та те, що відповідач не втратив інтересу до вказаного житла матеріали справи не містять. З огляду на викладене вище, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved