Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

[PERSON] 20.09.2016 року звернулася до Жмеринського міськрайонного суду з цим позовом, вказавши, що 04.06.2007 року вона уклала шлюб з [PERSON], від якого у них народився син [PERSON], [INFO], який проживає разом із позивачем та знаходяться на її утриманні. Пояснила, що на протязі останнього часу сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, їх шлюб розпався, та відповідно нею подано заяву про розірвання шлюбу до Жмеринського міськрайонного суду, яка на даний час знаходиться на розгляді. Зазначила, що відповідач, який є батьком їхньої дитини, не виконує свого обовязку стосовно його матеріального утримання, проживає окремо, коштів на забезпечення сина не надає. Повідомила, що вона не має можливості належним чином утримувати їхнього сина, внаслідок чого дитина перебуває у скрутному матеріальному становищі. Посилаючись на те, що відповідач знаходиться у працездатному віці, на даний час ніде не працює, будь-які стягнення по виконавчим листам з його заробітку не проводяться, просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини в твердій грошовій сумі 1000 гривень щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача кошти за оплату юридичних послуг в сумі 650 грн. Позивач [PERSON], належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилась, однак попередньо подала до суду письмову заяву щодо розгляду справи у її відсутність, у якій підтримала заявлені вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON], належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в порядку ч.5 ст.74 ЦПК України за останнім відомим місцем реєстрації та проживання згідно адресних довідок (а.с.13, 14), вдруге не зявився в судове засідання, причин своєї повторної неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи заперечень проти позову до суду не представив. Виходячи з наведеного суд дійшов висновку про можливість постановлення рішення в порядку заочного розгляду справи, так як згідно вимог ч.3 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Вивчивши позовну заяву, дослідивши докази, суд доходить наступного. Відповідно до вимог ст.180, 181 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до її повноліття; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у останнього інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. У відповідності до положень ч.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За змістом ч.1 ст.27 Конвенції визнано право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Так, в судовому засіданні установлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-АМ №087354 (а.с.7). З копії свідоцтва про народження серії 1-АМ №151672 (а.с.5) вбачається, що сторони є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], на утримання якого позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів з відповідача. Згідно довідки №995 від 19.09.2016 року виконавчого комітету Олександрівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області (а.с.6) позивач [PERSON] проживає в [INFO], разом із сином [PERSON], [INFO], який знаходиться на її утриманні. Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони представлені у відповідності до вимог закону, не суперечать один одному та ніким не оспорюються. На підставі наведених доказів в судовому засіданні встановлено наявність визначених матеріальним законом зобов'язань відповідача [PERSON] щодо надання утримання своєму неповнолітньому синові [PERSON], [INFO], вказане позивачем невиконання яких у добровільному порядку відповідачем ні в який спосіб не спростовано. Також останнім не заявлено та недоведено суду обставин стосовно своєї непрацездатності, незадовільного стану власного здоров'я чи наявності на його утриманні інших осіб. За таких підстав вимоги позивача стосовно необхідності стягнення на її користь аліментів на утримання неповнолітніх дітей є достатньо аргументованими та відповідають матеріальному закону, передусім, положенням Конвенції про права дитини, що є складовою національного законодавства, передбачаючи пріоритет судового захисту відповідних прав неповнолітніх осіб, тобто визначення необхідності першочергового забезпечення відповідачем належного та достатнього утримання своїх неповнолітніх дітей, надто з огляду на відсутність будь-яких заперечень відповідача, незаявлення та недоведення останнім обставин стосовно незадовільного стану власного здоров'я чи наявності на його утриманні інших осіб, визначають підставність позову в цій частині вимог. Проте, відсутність відомостей про незадовільний стан здоров'я неповнолітнього сина, на утримання якого заявлено про стягнення аліментів з відповідача, а також недоведення позивачем належними та допустимими доказами отримання відповідачем доходу із кратним перевищенням розміру оспорюваних аліментів, останні підлягають стягненню у меншому від заявленого розміру, а саме: в сумі 800 грн. на місяць, що становитиме належне забезпечення потреб неповнолітнього сина з боку батька за рівного обов'язку сторін щодо спільного надання утримання їх неповнолітній дитині, перевищуючи наразі половину прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, та не порушуватиме прав відповідача, перебуваючи у межах половини прожиткового мінімуму доходів працездатних осіб, яким той є, а за вказаного рівного обов'язку сторін щодо надання утримання неповнолітній дитині не перешкоджатиме у разі настання зміни істотних обставин звернутись в подальшому до суду щодо відповідної зміни розміру присуджених аліментів. При цьому суд визначає безпідставність застереженого позивачем обмеження мінімального розміру оспорюваних аліментів не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки згідно вимог ч.2 ст.182 СК України застосування такого обмеження щодо аліментів у твердій грошовій сумі, саме що є предметом даного позову, не передбачено, у зв'язку з чим позовні вимоги у даній частині позову задоволенню не підлягають. У відповідності до п.1. ч.1 ст.367 ЦПК України рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми платежу (аліментів) за один місяць підлягає негайному виконанню. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Відповідно до вимог ч.1 та п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат повязаних з розглядом справи, зокрема, витрат на правову допомогу. Згідно ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що зазначається у відповідному судовому рішенні. Зважаючи на те, що позивачем суду не представлено розрахунку щодо тривалості певного виду надання правової допомоги, що не становить можливості встановлення відповідності фактично витраченого на це часу мінімально визначеному законом, з розрахунку якого визначається розмір даної компенсації, а також не представлено документального підтвердження власної оплати відповідних витрат, яким вочевидь не є долучений у якості додатку до договору про надання правової допомоги розрахунок оплати, що формально становить лише погодження сторонами такої суми, тому заявлений розмір компенсації на грошову допомогу судом на користь позивача не присуджується. Згідно вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 551,20 грн. судового збору з розрахунку його початкової ставки щодо заявлених вимог майнового характеру, від сплати якого за відповідним предметом вимог звільнений позивач. Враховуючи викладене,

Outcome: approved