Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із заявою, де заінтересованою особою вказала: Хрустальнинський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, про встановлення факту смерті її матері [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] в місті Стаханов Луганської області. У судове засідання для розгляду справи по суті, призначене на 29 серпня 2017 року, сторони не з'явились. Заявник у заяві, просила справу розглянути без її участі, заявлені вимоги підтримує у повному обсязі. Заінтересована особа не з'явилась. Позиція заявника полягала у тому, що [PERSON], яка померла [INFO] в місті Стаханов, була її матір'ю. Але у зв'язку із тим, що вона померла у цьому місті, на території якого проводиться антитерористична операція і на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, заявниця не може отримати лікарське свідоцтво про смерть. Як наслідок, заявниця не може зареєструвати факт смерті матері в органах державної реєстрації актів цивільного стану. Заінтересована особа проти задоволення заяви Єлізавети Юріївни не заперечувала. Розглядаючи заяву по суті, суд виходить з такого. Відповідно до положень частини 2 статті 49 Цивільного кодексу України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Положення частини 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачають, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті в певний час або про оголошення її померлою. Форма лікарського свідоцтва про смерть, що видається закладами охорони здоров'я або судово-медичною установою та вимоги і підстави його заповнення встановлені Інструкцією щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма №106/о), затвердженою Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року №545. Зокрема, Інструкцією серед іншого встановлено, що: лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і записів у медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результату розтину (пункт 2.2.) ; у разі, якщо смерть настала внаслідок дії зовнішніх факторів (травми, асфіксії, дії крайніх температур, електричного струму, отруєнь тощо), після штучного аборту, проведеного поза межами медичного закладу, смерті на виробництві, при раптовій смерті дітей першого року життя та інших осіб, які не перебували під медичним наглядом, померлих, особа яких не встановлена, а також у тих випадках, коли є підозра на насильницьку смерть, лікарське свідоцтво про смерть видається судово-медичним експертом після розтину (пункт 2.3.) ; забороняється видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, без особистого встановлення лікарем факту смерті. У виняткових випадках свідоцтво про смерть може бути видано лікарем, який встановив смерть тільки на підставі огляду трупа (при відсутності ознак або підозри на насильницьку смерть) та даних медичної документації про наявність у померлого при житті хвороб, які в своєму перебігу могли призвести до настання смерті (пункт 2.4.). Таким чином, діюче законодавство України передбачає державну реєстрацію факту смерті або на підставі лікарського свідоцтва про смерть, або на підставі рішення суду. При цьому видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, тобто без встановлення лікарем факту смерті, забороняється. Судом встановлено, що згідно копії актового запису про шлюб № 113 від 24 лютого 1957 року та витягу Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, [PERSON] [INFO] уклала шлюб з [PERSON] [INFO] та змінила своє дівоче прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с. 35-36,37). Судом також встановлено, що померла [PERSON] була матір'ю [PERSON] [INFO], хоча і була записана за своїм дівочим прізвищем «[PERSON]», про що свідчить подана заявницею копія свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 15 серпня 1958 року (а.с.7), а також витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с.30) і копія актового запису № 503 про народження [PERSON] (а.с.31). В свою чергу, 25 вересня 1982 року [PERSON] [INFO] уклала шлюб з [PERSON] [INFO] та змінила своє прізвище на «[PERSON]» (а.с. 38-39,40). [INFO] в місті Стаханов (нині-Кадіївка) Луганської області, Україна, [PERSON] померла, причина смерті: хронічна недостатність кровообігу, кардіосклероз атеросклеротичний, гіпертонічна хвороба (а.с. 4-5,12,16). Суд констатує, що остання обставина встановлена судом на підставі наданих заявником письмових доказів у вигляді лікарського свідоцтва про смерть № 183, медичної довідки про причину смерті, що видані закладами охорони здоров`я та закладами, що реєструють акти цивільного стану громадян, які не входять у систему закладів охорони здоров`я та систему органів реєстрації актів цивільного стану громадян України, і ці органи не зареєстровані за законодавством України, але знаходяться на території держави Україна, зокрема у місті Стаханов. Однак місто Кадіївка (відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей» від 12.05.2016 № 1351-VIII, колишній - Стаханов) Луганської області, згідно положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. А згідно положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р, місто Стаханов (Кадіївка) Луганської області входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. І фактично, що є загальновідомими обставинами, нині, знаходження на території міста Кадіївка небезпечно як для здоров`я, так і для життя будь-якого громадянина України, а право на свободу та особисту недоторканість не забезпечуються державою Україна на території цього міста, що підтверджується Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року №462 «Про Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод"». А це, об'єктивно свідчить про те, що на території міста Кадіївка, нині, жодний орган державної влади України, у тому числі і його заклади системи охорони здоров`я та органів реєстрації актів цивільного стану громадян працювати не можуть, а тому суд погоджується із тим, що отримати документи, встановленого законодавством України зразка і виданих компетентним Україною закладом охорони здоров`я для підтвердження факту смерті, заявник не може. Проте суд оцінює і сприймає надані йому письмові докази як допустимі, виходячи з наступного. Як відзначив Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні від 10 травня 2001 року (справа Кіпр проти Туреччині), зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих де-факто органів та інститутів окупаційної влади далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать (п.96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (п.92). А в рішенні від 23 лютого 2016 року (справа Мозер проти Республіки Молдова та Росії), Європейський Суд з прав людини вказав на те, що першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (п.142). Тому з огляду на обставини цієї справи та зобов`язання України, як однієї з Договірних Сторін Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, поважати права людини, суд не бачить підстав аби не враховувати впроваджений Європейським судом з прав людини підхід. І саме тому суд вважає, що надані заявницею письмові докази є належними, допустимими та достовірними, а також такими, що поза всяким сумнівом доводять факт смерті [PERSON] ([INFO]) [INFO] у місті Кадіївка Луганської області, Україна. Зважаючи на викладене та доведеність факту смерті, який просив встановити заявник, і при цьому необхідність державної реєстрації цього факту органами державної влади України для реалізації заявницею своїх спадкових прав повною мірою, суд вважає за можливе заяву [PERSON] про встановлення факту смерті, задовольнити. Таким чином,

Outcome: approved