Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

25.05.2018 року позивач [PERSON] звернулася до Корабельного районного суду міста Миколаєва з цивільним позовом, уточнивши який, просила позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] та змінити спосіб стягнення аліментів та їх розмір, а саме визначити аліменти з відповідача - [PERSON] [INFO] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. в місяць, до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що вона [PERSON] , [INFO] , є матір`ю неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , а батьком дитини [PERSON] , [INFO] . З відповідачем по справі - [PERSON] , вона - [PERSON] перебувала у шлюбі, який розірвано 07.10.2010 року Корабельним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколївського міського управління юстиції, актовий запис № 239. Від даного шлюбу у сторін по справі народився син - [PERSON] , [INFO] . Прізвище дитини змінено відповідно до рішення Корабельного районного суду м.Миколаєва від 22 березня 2011 року по справі № 2- 356/2011. Прізвище батька дитини змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 12.04.2018 року. Спільне проживання між ними не склалось та було припинено з початку 2009 року, з цього часу [PERSON] не бачив дитини та жодного разу не спілкувався з ним. На підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28.10.2009 року, з відповідача на користь позивача на утримання сина стягуються аліменти у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам від 01.01.2014 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів на утримання сина складає 45 000,13 грн. Позивач проживає з іншим чоловіком - [PERSON] . У чоловіка позивача теплі й сімейні стосунки з сином [PERSON] , який вважає [PERSON] своїм батьком. В подальшому у них є намір зареєструвати шлюб та вирішити питання щодо усиновлення сина [PERSON] На підставі вищезазначеного позивач звернулася до суду з даним позовом про позбавлення відповідача батьківських прав відносно їх спільної дитини. В судове засідання сторони не з`явилися. Позивач надала до суду заяву з проханням розглядати справу у її відсутність, уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила про задоволення позову. Відповідач повідомлений своєчасно та належним чином в судове засідання не з`явився, заперечень проти задоволення позову до суду не надав. Про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування в особі Вознесенської районної державної адміністрації, надала до суду заяву з проханням слухати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримують. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, взявши до уваги заяви сторін по справі, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] є [PERSON] (мати) та [PERSON] (батько). Згодом стосунки між ними припинилися та шлюб між сторонами було розірвано. Відповідач зовсім не утримує спільну дитину і відмовляється це робити в добровільному порядку. Відповідач також жодного разу не передавав коштів на утримання сина, не організував дозвілля сина, позивач не перешкоджала йому у прояві ним батьківської турботи. Але бажання спілкуватися зі своєю дитиною [PERSON] не проявляє. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] шлюб між сторонами розірвано 07.10.2010 року. Прізвище дитини змінено відповідно до рішення Корабельного районного суду м.Миколаєва від 22 березня 2011 року по справі № 2- 356/2011. Прізвище батька дитини змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 12.04.2018 року. Неповнолітній [PERSON] проживає разом із позивачкою, її чоловіком (співмешканцем) [PERSON] та бабусею, за адресою: [ADDRESS] , та знаходиться на їх повному утриманні. У чоловіка позивача, теплі й сімейні стосунки з неповнолітнім [PERSON] , який вважає [PERSON] своїм батьком, а той в свою чергу вважає його своєю рідною дитиною та дарує йому усю батьківську любов і турботу. На підставі Висновку Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області від 16.05.2018 року, вбачається доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина виключно в інтересах дитини. Про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] свідчать такі фактичні дані: - довідки на [PERSON] із Центру первинної медико-санітарної допомоги № 1 від 12.04.2018 р. № 6\\323(додається), в якій зазначається, що дитина відвідує лікаря з мамою, аналогічну інформацію містить і довідка лікаря-педіатра. - характеристика на [PERSON] із Миколаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 44 та довідка цієї ж школи від 22.03.2018 р. № 120, з якої вбачається, що вихованням дитини займається мама. Батько дитини-відповідач по справі вихованням та навчанням сина не цікавиться, школу не відвідує, до школи дитину не приводив та після уроків не забирав, у шкільних заходах та батьківських зборах участі не приймав. Таким чином, своїми діями, відповідач порушує свої зобов`язання закріплені в статті 51 Конституції України, а саме щодо того, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Аналогічне твердження закріплене і в ст. 180 Сімейного Кодексу України. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 цього ж Закону закріплено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. В статті 12 цього Закону вказано, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 15 цього ж Закону дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею. При розгляді даної цивільної справи достовірно було встановленою, що відповідач свідомо не виконує своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати, виховувати, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, здобуття нею повної загальної середньої освіти. Статтею 164 Сімейного кодексу України встановлено підстави позбавлення батьківських прав, а саме п. 2 ч. 1 - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної таоднакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов`язку виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Верховний Суд України у своїй Постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року зазначає, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Верховний Суд України, узагальнюючи практику розгляду судами справ, пов`язаних із позбавленням батьківських прав, поновленням батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми від 11.12.2008 року, звернув увагу на те, що позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки стосовно дитини. У ч 1. ст. З Конвенції «Про права дитини» зазначається, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Виходячи з вищевикладеного, діючи в першу чергу в інтересах дитини, суд вважає доцільним задовольнити позов [PERSON] і позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] . З вимог ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України та ч. 3 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", вбачається, що особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку по утриманню дитини. На підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28.10.2009 року, з відповідача на користь позивача на утримання сина стягуються аліменти у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам від 01.01.2014 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів на утримання сина складає 45 000,13 грн. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). У спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). З даного приводу Верховний суд України висловив свою правову позицію у постанові від 05.02.2014р. по справі № 6-143цс13 в якій вказав: з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Суд, враховуючи розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, рівність обов`язку батьків щодо утримання дитини, матеріальне становище сторін, вважає що є підстави для зміни розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження, визначених раніше судом аліментів. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вбачається, що у випадку зміни розміру, способу аліментів, аліменти у новому розмірі стягуються від дня набрання чинності рішенням суду. Враховуючи те що у відповідача відсутнє постійне офіційне місце роботи, суд вважає, що аліменти слід стягувати з відповідача в твердій грошовій сумі, а 1000 грн., щомісячно і до повноліття дитини. Вказані обставини об`єктивно підтверджуються перевіреними судом матеріалами справи. На підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати та на користь держави на підставі звільнення позивача від сплати судового збору при звернені до суду.

Outcome: approved