Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

22 червня 2020 року позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування її житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог вказувала наступне. У її власності знаходиться зазначений будинок, в якому вона проживає зі своєю сім`єю. Зазначений будинок належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17 лютого 2011 року. В цьому будинку зареєстрований, хоча і не проживає з 1998 року [PERSON] , який є її рідним братом. Дана обставина заважає їм в повній мірі користуватися та розпоряджатися власним будинком. Весь час позивачка за власні кошти підтримує добрий стан побутових умов в будинку, сплачує платежі за нараховані комунальні послуги. Посилаючись на те, що відповідач добровільно не знявся з реєстрації, хоча в будинку з 1998 року не мешкає, тому просила позбавити його права користування цим будинком. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення. Пояснив, що дійсно не мешкає в будинку, оскільки проживає з жінкою за іншою адресою, але не бажає, щоб його виписували з вказаного будинку, оскільки має право на нього. За домовленістю із позивачкою він витратив особисті кошти на оформлення документів про право власності на будинок, який повинен був бути розділений між ними після смерті батьків. Він також витрачав особисті кошти на покращення будинку у виді встановлення опалення, ремонту зовнішнього виду тощо. Тому проси відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Будинок [ADDRESS] належить позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17 лютого 2011 року. Відповідач зареєстрований в цьому будинку, хоча і не проживає в ньому з 1998 року, що підтверджено актом комісії Воскресенської селищної ради Вітовського району Миколаївської області від 112 лютого 2020 року № 1-17/04.03. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні також підтвердили вказані обставини. Наявність такої реєстрації позбавляє позивачку як власника будинку належним чином ним володіти та розпоряджатися. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також, згідно з вимогами ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На час виникнення спірних правовідносин діяли норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2003 року, Житлового кодексу України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Проте відповідач в будинку добровільно не мешкає близько двадцяти років, про що він сам не заперечував, доказів його витрат по облаштуванню будинку не надав, не є членом сім`ї позивача, тому позовні вимоги законні та обґрунтовані і підлягають задоволенню. Також, відоповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в сумі 840 грн.

Outcome: approved