Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

4 серпня 2016 року, позивачка [PERSON] та представниця позивачки [PERSON] - [PERSON], звернулися до суду з позовом, в якому просили суд, визнати незаконним та скасування рішення Овідіопольської селищної ради Овідіопольського району Одеської області № 164-VII від 14 липня 2016 року «Про розгляд заяв громадян України [PERSON] та [PERSON]», зобов'язання Овідіопольську селищну раду Овідіопольського району Одеської області на найближчому пленарному засіданні повторно розглянути заяву [PERSON] та [PERSON] від 15.05.2016 та 19.05.2016 р. та стягнути з відповідачів на свою користь судові витрати, який згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.08.2016 р. був розподілений в провадження судді Овідіопольського райсуду Одеської області [PERSON] (а.с. 1 т. 1). Ухвалою суду від 05.08.2016 р. провадження по справі було відкрите з призначенням справи до розгляду по суті в порядку ст.ст. 119,120,122 ч. 4, 130 ч. 7 ЦПК України у відкритому судовому засіданні на 18.11.2016 р. о 09:15 год. (а.с. 34 т. 1). Згідно розпорядження керівника апарату Овідіопольського райсуду Одеської області № 229 від 05.10.2016 р. з метою недопущення порушення строків розгляду справи та у зв'язку зі звільненням з посади судді Овідіопольського райсуду Одеської області [PERSON] у відставку згідно постанови ВРУ про звільнення суддів № 1600-VIII від 22.09.2016 р. та п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду - вказані матеріали цивільної справи були передані згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 05.10.2016 р. у провадження судді цього ж суду Гандзій Д.М. (а.с. 39,40 т. 1). 09.11.2018 р., через канцелярію суду, від позивачки [PERSON] та представниці позивачки [PERSON] - [PERSON] надійшло уточнення (зменшення) позовних вимог, яке було завчасно направлено рекомендованими листами згідно квитанцій про відправлення всім учасникам процесу, в яких позивачки просили суд, визнати незаконним та скасування пункт 2 рішення Овідіопольської селищної ради Овідіопольського району Одеської області № 164-VII від 14 липня 2016 року «Про розгляд заяв громадян України [PERSON] та [PERSON]», зобов'язання Овідіопольську селищну раду Овідіопольського району Одеської області на найближчому пленарному засіданні повторно розглянути заяву [PERSON] та [PERSON] від 19.05.2016 р. та стягнути відповідачів Овідіопольської с/р судові витрати, мотивуючи це тим, що у власності [PERSON] (матері обох позивачок) знаходився жилий будинок, розташований за адресою : [ADDRESS] та в 2011 році вона розпочала приватизацію земельної ділянки, на якій знаходився жилий будинок та городу. Рішенням Овідіопольської селищної ради Одеської області за № 353-VІ від 25.11.2011 року [PERSON] було надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки загальною площею 0,2760 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення особистого селянського господарства із земель запасу житлової та громадської забудови, які знаходиться на території Овідіопольської селищної ради за адресою: [ADDRESS]. Технічна документація із землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки [PERSON] була розроблена, погоджена і в подальшому затверджена рішенням Овідіопольської селищної ради Одеської області за № 449-VI від 17.02.2012 року «Про безоплатну передачу у приватну власність громадянам України земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення особистого селянського господарства», за яким [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку за адресою : [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,15 га та ведення особистого селянського господарства - площею 0,1123 га. Однак, [PERSON] не встигла завершити вказану приватизацію, адже померла [INFO]. ЇЇ спадкоємці за законом - [PERSON] та [PERSON] вступили у спадщину та отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на жилий будинок [ADDRESS] від 15.12.2014 року. Однак на земельні ділянки отримати свідоцтво на право на спадщину не змогли, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельні ділянки, що стало підставою відмови державним нотаріусом у видачі позивачкам свідоцтв про право на спадщину за законом. Після цього, [PERSON] та [PERSON] звернулись до Овідіопольського райсуду за захистом своїх прав і отримали заочне рішення від 12.03.2015 року по справі № 509/578/15-ц, яким визнано їх право в рівних частках на завершення приватизації земельної ділянки загальною площею 0,2760 га за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 09.08.2016 року вищезазначене рішення суду інстанції було скасовано в частині визнання права в порядку спадкування на завершення приватизації земельної ділянки після смерті матері [PERSON] та ухвалено нове рішення, яким визнано за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках за кожною право на завершення приватизації земельної ділянки після смерті спадкодавця [PERSON], яка померла [INFO] за адресою: [ADDRESS], а також надання згоди (дозволу) на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Так, 14 липня 2016 року Овідіопольською селищною радою прийнято оскаржуване рішення № 164-У11 «Про розгляд заяви громадян України [PERSON] та [PERSON]», яким їм відмовлено у внесенні змін до рішення селищної ради № 449-VI від 17.02.2012 року та відмовлено у наданні згоди на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 0,0941 га по [ADDRESS], що стало наслідком їхнього звернення з вказаним позовом до суду. Позивачка [PERSON] в судові засідання не з'явилась, надавши до суду письмове клопотання, в якому повністю підтримала свої позовні вимоги, які просила задовольнити і слухати справу за її відсутності (а.с. 54,245 т. 1). Приймаючи участь в судових засіданнях, представниця позивачки [PERSON] - [PERSON] уточнений (зменшений) позов підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити, однак в подальшому, в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомила, надавши до суду свою письмову заяву, в якій повністю підтримала уточнений (зменшений) позов, який просила задовольнити, питання про стягнення з відповідачів судового збору в порядку ст. 141 ЦПК України просила не розглядати та слухати справу без її участі (а.с. 246 т. 1, 8 т. 2). Представниця відповідачів Овідіопольської с/р приймаючи участь в судових засіданнях заперечувала проти задоволення позову з підстав його безпідставності і необґрунтованості, вважаючи оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування таким, що відповідає вимогам ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а тому просила суд відмовити у задоволенні позову. Однак в подальшому, в судове засідання не з'явилась, про ату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомила, надіславши до суду свою письмову заяву, в якій просила суд, відмовити у задоволенні уточненого (зменшеного) позову та розглянути справу за її відсутності (а.с. 6,7 т. 2). 3-тя особа без самостійних вимог [PERSON] та її представник [PERSON] приймаючи участь в судових засіданнях просили суд відмовити у задоволенні позову з підстав його безпідставності та з мотивів, викладених у письмових запереченнях на позов. Однак, в подальшому, в судові засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, особисто під розписку та поштовим повідомленням, причини неявки суду не повідомили, заяви про слухання справи за їх відсутності суду не надали (а.с. 107-110, т. 1, 5 т. 2). Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали позову та додатково надані суду письмові докази від учасників процесу, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 14 Конституції України - право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно п. б) ч. 1 ст. 81 ЗК України - громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Зі змісту ч. 1 ст. 122 ЗК України та п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що селищні ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок комунальної власності у власність чи користування, визначені нормами ст.ст. 26,33,59 Закону України «Про місцеве самоврядування» та ст.ст. 116,118,121-123 ЗК України. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 верховенством права є панування права в суспільстві, яке вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність. Принцип верховенства права включає в себе свободу від свавілля та перекликається із принципом законності, що у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ст.10 ЦПК України - суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов'язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування». Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05). Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження - не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96). Також, згідно статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В рішеннях у справах «Мелахер та інші проти Австрії», «[PERSON] Девелопмент та інші проти Ірландії», «Прессос Компанія [PERSON] та інші проти Бельгії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також ЄСПЛ зазначив, що ст. 1 Першого протоколу Конвенції може застосовуватися для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей у майбутньому. Відповідно до рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» перша і найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним, а згідно рішень «Гентріх проти Франції» та «Кушоґлу проти Болгарії» вимога щодо законності вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципу верховенства права, що виключає свободу від свавілля. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (&?ш;...&?з;) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Розглядаючи питання ефективного засобу правового захисту Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в п. 114 Рішення від 10 вересня 2010 року у справі «Макфарлейн проти Ірландії» (заява № 31333/06), п. 38 Рішення [PERSON] від 29 березня 2006 року у справі «Ріккірді Піссаті проти Італії» (заява № 62361/00) зазначив, що засіб є ефективним тільки якщо він доступний та достатній. В силу п. 255 Рішення ЄСПЛ від 12 грудня 2012 року у справі «Ель-Масрі проти колишньої Югославської Республіки Македонія» (заява № 39630/09) та п. 152 у справі «Кудла проти Польщі» (заява № 30210/06) від 26 жовтня 2000 року засіб повинен бути ефективним на практиці й по закону, а згідно п. 36-40 Рішення від 24 липня 2012 року у справі «Джорджевич проти Хорватії» (заява № 41526/10) при оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника. У своєму рішенні від 17 березня 2009 року у справі «Хутман і Меус проти Бельгії» (заява № 9411/05) п. 44 ЄСПЛ зазначив, що національні органи повинні тлумачити та застосовувати своє національне законодавство без зайвого формалізму. В свою чергу Верховний суд України у Своїй Правовій позиції в рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1265а15, вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним (що узгоджується з положеннями ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року) та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Згідно ч. 1,2 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Також, частиною 1 статті 116 ЗК України закріплено правову норму, відповідно до якої підставою набуття права власності або права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, за умови, що такі рішення прийняті у межах їх повноважень та відповідно до закону. Приписами ч. 3 ст. 78, ч. 1 ст. 84 ЗК України встановлено, що земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності, при цьому у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної і приватної власності. Таким чином в даній конкретній справі охоронюваний законом інтерес полягає не в отриманні дозволу на розробку проекту землеустрою, а в отриманні земельної ділянки у власність, а відтак у судовому порядку підлягає захисту саме право на отримання земельної ділянки у власність, оскільки Овідіопольською селищною радою не дотримано вимоги чинного законодавства при прийнятті оскаржуваного рішення, чим порушено право позивачів на отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в порядку спадкування права на завершення приватизації після померлої матері [PERSON] Суд встановив, у власності [PERSON] (матері обох позивачок) знаходився жилий будинок, розташований за адресою : [ADDRESS] та в 2011 році вона розпочала приватизацію земельної ділянки, на якій знаходився жилий будинок та городу. Рішенням Овідіопольської селищної ради Одеської області за № 353-VІ від 25.11.2011 року [PERSON] було надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки загальною площею 0,2760 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення особистого селянського господарства із земель запасу житлової та громадської забудови, які знаходиться на території Овідіопольської селищної ради за адресою: [ADDRESS]. Технічна документація із землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки [PERSON] була розроблена, погоджена і в подальшому затверджена рішенням Овідіопольської селищної ради Одеської області за № 449-VI від 17.02.2012 року «Про безоплатну передачу у приватну власність громадянам України земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення особистого селянського господарства», за яким [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку за адресою : [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,15 га та ведення особистого селянського господарства - площею 0,1123 га. Однак, [PERSON] не встигла завершити вказану приватизацію, адже померла [INFO] (а.с. 9-14,24-32 т. 1). ЇЇ спадкоємці за законом - [PERSON] та [PERSON] вступили у спадщину та отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на жилий будинок [ADDRESS] від 15.12.2014 року. Однак на земельні ділянки отримати свідоцтво на право на спадщину не змогли, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельні ділянки, що стало підставою відмови державним нотаріусом у видачі позивачкам свідоцтв про право на спадщину за законом (а.с. 25 т. 1). Після цього, [PERSON] та [PERSON] звернулись до Овідіопольського райсуду за захистом своїх прав і отримали заочне рішення від 12.03.2015 року по справі № 509/578/15-ц, яким визнано їх право в рівних частках на завершення приватизації земельної ділянки загальною площею 0,2760 га за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 09.08.2016 року вищезазначене рішення суду інстанції було скасовано в частині визнання права в порядку спадкування на завершення приватизації земельної ділянки після смерті матері [PERSON] та ухвалено нове рішення, яким визнано за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках за кожною право на завершення приватизації земельної ділянки після смерті спадкодавця [PERSON], яка померла [INFO] за адресою: [ADDRESS], а також надання згоди (дозволу) на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а.с. 18-19,86-87 т. 1). Крім цього, рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 03.03.2017 р., яке набрало законної сили 17.03.2017 р. - в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Овідіопольської с/р, 3-ті особи : [PERSON], [PERSON] про визнання частково незаконними рішень органу місцевого самоврядування № 353-VІ від 25.11.2011 року та № 449-VI від 17.02.2012 року їх скасування відмовлено (а.с. 66,67,95 т. 1). Так, 14 липня 2016 року Овідіопольською селищною радою прийнято оскаржуване рішення № 164-У11 «Про розгляд заяви громадян України [PERSON] та [PERSON]», яким їм відмовлено у внесенні змін до рішення селищної ради № 449-VI від 17.02.2012 року та відмовлено у наданні згоди на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 0,0941 га по [ADDRESS], що стало наслідком їхнього звернення з вказаним позовом до суду (а.с. 15,22 т. 1). З пояснень представниці позивач [PERSON], матеріалів цивільного позову та доданих до нього документів, вбачається, що 15.04.2016 року позивачки подали до Овідіопольської селищної ради заяву про внесення змін до рішення № 449-VI від 17.02.2012 року у зв'язку зі смертю [PERSON] та 19.05.2016 року позивачами було подано ще одну заяву, в якій додатково просили внести зміни в площу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства замість площі 0,1123 га зазначити площу 0,0943 га. До заяв були додані копії свідоцтв про право на спадщину за законом після померлої [PERSON], копія рішення Овідіопольської селищної ради № 449-VI від 17.02.2012 року, копія рішення Овідіопольського районного суду від 12.03.2015 року (а.с. 15,20-22 т. 1). З наданих документів вбачається, що рішенням Овідіопольської селищної ради № 449-У1 від 17.02.2012 року було затверджено технічну документацію щодо передачі в приватну власність гр. [PERSON] 2-х земельних ділянок загальною площею 0,2623 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS]. Однак у зв"язку зі смертю [PERSON] [INFO] реалізувати ці рішення неможливо, бо у зв"язку зі смертю особи припиняється її дієздатність (а.с. 14 т. 1). Як встановив суд, на теперішній час спадкоємцями [PERSON] є її доньки [PERSON] та [PERSON] Обсяг їх прав стосовно вищезазначених земельних ділянок визначений рішенням Апеляційного суду Одеської області від 09.08.2016 року, яке набрало законної чинності. Відповідно до цього рішення [PERSON] та [PERSON] мають право на завершення приватизації земельної ділянки після смерті [PERSON] за адресою: [ADDRESS], а також надання згоди (дозволу) на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а.с. 86-87 т. 1). Згоду на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку [PERSON] та [PERSON] вже отримали рішенням Овідіопольської селищної ради № 120-У11 від 31.05.2016 року (а.с. 16 т. 1). Таким чином, з огляду на вищевикладене, завершення приватизації [PERSON] та [PERSON] після померлої [PERSON] - відповідає чинному законодавству України та рішенню апеляційного суду Одеської області від 09.08.2016 року, яке набрало чинності з дня ухвалення. (а.с. 86-87 т. 1). Враховуючи, що позивачам було надано згоду на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,15 га і відмовлено у наданні згоди на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 0,0941 га по [ADDRESS] без обґрунтування підстав такої відмови, то відповідно права позивачів були порушені, і вони підлягають захисту. Тому позовні вимоги позивачів обґрунтовані і підлягають задоволенню. Питання щодо розподілу судових витрат в порядку ст. 141 ЦПК України, судом не вирішується з огляду на заяву представника позивачів, яка на цьому не наполягає (а.с. 8 т. 2).

Outcome: approved