Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

27 січня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому зазначив, що [PERSON] є його батьком. Спільне життя в батьків не склалося, на даний час вони разом не проживають. З 2013 року він навчається в Миколаївському національному університеті ім.В.О.Сухомлинського на факультеті фізичної культури та спорту, закінчує навчання 30 червня 2017 року. Навчання та витрати, які з ним пов'язані оплачує мати позивача, проте її заробітної плати не вистачає. Відповідач має постійне місце роботи, проте матеріальної допомоги не надає. В зв'язку з викладеним просив суд стягнути з [PERSON] аліменти на навчання у розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу щомісячно. Позивач свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надавши до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною, та вважає можливим згідно ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Оскільки позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, а відповідач не зявився в судове засідання, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та наявні в ній докази суд доходить наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06 листопада 1993 року, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб 11-ФП № 345871, актовий запис №78 (а.с.6). Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про його народження І-ФП № 252962, актовий запис № 41 ( а.с.9). Позивач є студентом денної форми навчання факультету фізичної культурита спорту Миколаївського національного університету ім.В.О.Сухомлинського, період навчання чотири роки з 01 вересня 2013 року по 30 червня 2017 року, відповідно до довідки № 273 виданої 26 січня 2017 року зазначеним навчальним закладом (а.с.5). Згідно ст. 198 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітню дитину в твердій грошовій сумі та (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відтак аналіз ст. ст. 199, 200 СК України вказує на те, що законодавець пов'язує обов'язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Як вбачається із роз'яснень, викладених у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. З позовної заяви та долученої довідки з вищого навчального закладу слідує, що позивач навчається на денній формі навчання, а тому не має можливості працевлаштуватися, у звязку з навчанням проживає у м.Миколаєві, окремо від матері, яка залишилась в смт. Березнегувате Миколаївської області. Тобто, позивач має право на отримання матеріальної допомоги у зв'язку з продовженням навчання і до досягнення ним двадцяти трьох років, а обов'язок щодо надання вказаної допомоги поширюється на обох батьків, за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Позивач зазначає, що матеріально забезпечує його лише мати, батько фінансової допомоги не надає, хоча є працездатним і відповідно до позовної заяви працює майстром в Державній акціонерній компанії "Автомобільні дороги України" філія Березнегуватський райавтодор і отримує заробітну плату. Доказів які б спростовували доводи позивача та свідчили про неможливість надання матеріальної допомоги відповідач не надав. На підставі викладеного вище, аналізуючи наявні у справі докази, суд доходить висновку про задоволення вимог позивача. Статтею 192 СК України передбачено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Також, відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved