Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-17 00:00:00

22.12.2018 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до ліквідаційної комісії Навчального центру Харківського Національного технічного університету сільського господарства імені Петра Василенка в особі голови, ректора Національного технічного університету сільського господарства імені Петра Василенка О.В. Нанки про стягнення належного при звільненні розрахунку, середнього заробітку за весь період невиплати належним при звільненні сум та вихідної допомоги, який було уточнено в ході розгляду справи, та остаточно просила: стягнути з відповідача на її користь 41768, 71 грн. - заробітну плату за період з лютого 2018 року по день звільнення, враховуючи плату за навчальні години, компенсацію за невикористану відпустку, вихідну допомогу при звільненні; 2557, 59 грн. - нараховану і не виплачену заробітну плату за 2015 р.; 44469, 46 грн. - середній заробіток за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних при звільненні сум, станом на момент винесення рішення по справі, з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України. В обґрунтування позову вказала, що в 2003 р. її було призначено методистом Навчального центру Харківського національного технічного університету сільського господарства імені Петра Василенка. Наказом від 20.06.2014 № 130 по Навчальному центру ХНТУСГ [PERSON] було підтверджено педагогічне звання «викладач-методист». 21.08.2018 р. позивач була повідомлена про заплановане звільнення в зв`язку із ліквідацією Навчального центру Харківського національного технічного університету сільського господарства імені Петра Василенка, згідно до наказу МОН України № 794 від 18.07.2018 р. Позивач була звільнена за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України 06.11.2018 р., згідно з наказом № 43-к від 06 листопада 2018 року, за підписом голови Ліквідаційної комісії, [PERSON] 09.11.2018 р. наказом № 44-к від бухгалтерії Навчального центру було наказано «…зробити остаточний розрахунок за невикористані дні відпустки [PERSON] ». Тобто, починаючи з дня звільнення, 06.11.2018 р. і до моменту звернення до суду, остаточний розрахунок з позивачкою проведено не було. На момент звільнення [PERSON] не була повідомлена власником про розмір сум, нарахованих їй до виплати, в зв`язку з чим звернулась до відповідача листом від 29.11.2018 р., на що отримала відповідь, щодо загальної суми заборгованості станом на день звільнення в розмірі 27329, 45 грн. Але, з цієї відповіді не вбачається, ані нарахованих мені сум за кожний місяць 2018 року до дня звільнення, ані розмір суми, нарахованої за невикористану відпустку, крім цього, не зазначена заборгованість в розмірі 3219, 52 грн. за 2015 рік, крім цього, не вбачається, чи враховано в зазначеній сумі вихідна допомога, яка призначається згідно з ст.. 44 КЗпП України в разі звільнення працівника за п. 1 ст. 40 КЗпП України в розмірі не менше середнього місячного заробітку. Для уточнення зазначеної інформації позивач повторно звернулась із заявою про надання довідки про розмір сум, нарахованих до виплати. Однак, належні до виплати суми сплачені так і не були, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду з даним позовом. Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. Згідно із положеннями п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною і на підставі ч.1 ст.274 ЦПК України, підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 27.12.2018 р. вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Представник відповідача, скориставшись правом, передбаченим ст..178 ЦПК України, 25.01.2019 р. подав відзив на позовну заяву, в якому вказує наступне. Ліквідаційна комісія Навчального центру ХНТУСГ, в особі голови, ректора ХНТУСГ О.В. Нанки ознайомившись з позовною заявою вважає частину позовних вимог необгрунтовиними. Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України № 794 від 18.07.2018 року було розпочато процедуру ліквідації Навчального центру ХНТУСГ - відокремленого структурного підрозділу з окремими правами юридичної особи. На виконання вказаного наказу позивача було повідомлено про заплановане звільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, згідно зі статтею 49-2 КЗпП України. Відповідно до наказу по Навчальному центру ХНТУСГ № 43-к від 06.11.2018 року «Про звільнення працівників у зв`язку ліквідацією підприємства» Позивача було звільнено 06.11.2018 р. та відповідно до пункту 2 вказаного наказу було визначено: бухгалтерії Навчального центру зі звільненим працівником провести повний розрахунок відповідно до законодавства: виплатити компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку, вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку. Відповідно до довідки УДКСУ у Київському районі м. Харкова від 15.01.2019 р. № 02-29/86, залишок коштів на реєстраційному рахунку № [NUMBER] (КІЖВК 22012580) Навчального центру ХНТУСГ станом на 06.11.2018 року становив 808,95 грн. Заборгованість (розрахунок, належний позивачеві при звільненні) становить - 31808.99 грн. Відповідно до наказу МОН № 794 Харківський національний технічний університет сільського господарства імені Петра Василенка визнано правонаступником майна, прав та обов`язків ліквідованого Навчального центру ХНТУСГ. Наданий час процедура ліквідації Навчального центру ХНТУСГ триває. Розрахунок із позивачем буде проведено по закінченню процедури ліквідації, після проведення державної реєстрації припинення відокремленого структурного підрозділу юридичної особи. Вказана позивачем заборгованість обліковується за Навчальним центром, а не Університетом (ХНТУСГ). Підставою для відповідальності є не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені трудовим законодавством строки - Стаття 116 КЗпП України. Представник відповідача просить відмовити в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за весь період невиплати при звільненні сум, станом на момент винесення рішення по справі, проти позовних вимог щодо стягнення заборгованості 31808.99 грн., належних позивачеві при звільненні та вихідної допомоги в розмірі місячного заробітку - не заперечує (а.с.28-29). Позивач, відповідно до ст..179 ЦПК України, 04.02.2019 р. подала відповідь на відзив, в якому зазначила наступне. Статтями 105, 110-112 ЦК України передбачений порядок ліквідації юридичної особи і зазначено порядок задоволення вимог кредиторів. Так, ч. 3 ст. 105 ЦК України передбачає, що з моменту призначення ліквідаційної комісії до неї переходять всі повноваження щодо управління справами юридичної особи. Як зазначив відповідач, рішення про ліквідацію Навчального Центру ХНТУСГ ім.. П. Василенка було прийнято 18.07.2018. Наказ про звільнення позивача, як того вимагає ЦК України, був підписаний Головою Ліквідаційної комісії, наказ про проведення з нею повного розрахунку також був підписаний Головою ліквідаційної комісії, тому, твердження відповідача про відсутність такої складової як вина роботодавця при звільненні, не є обґрунтованим. Відзив на позов не містить зазначення повного розміру суми, яка належна до виплати в зв`язку із звільненням, оскільки, за період з лютого 2018 р. позивачу повинна була нараховуватися плата за викладацьку діяльність з урахуванням наказу від 20.06.2014 № 130 по НЦ ХНГУСГ, яким [PERSON] , було підтверджено педагогічне звання «викладач - методист». А відомості, які надані разом із відзивом на позовну заяву, не містять ані кількості годин викладацької діяльності за 2018 р., ані розрахунку оплати цих годин. Також, з документів, доданих до відзиву, випливає, що в 2018 р.і з позивача утримано податок з сум, які були сплачені за рішенням суду. Це питання також є спірним і потребує деталізації, оскільки є незрозумілим. Відповідачем, не зважаючи на звернення позивача, не надано повні відомості про розмір сум, належних мені до виплати в зв`язку із звільненням, що позбавляє останню можливості визначити остаточну суму, яка підлягає для виплати. Крим цього, вдруге, просить надати відомості про її середній заробіток для визначення суми, належної до виплати, в зв`язку з не проведенням повного розрахунку з вини відповідача. Наголошує, що вина відповідача є безспірною, оскільки повний розрахунок при звільненні проведено не було, як того вимагає КЗпП України: «... не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку». Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме, виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Враховуючи, що позивач не була належним чином повідомлена про розмір сум, які належить виплатити їй при звільненні, вважає за необхідне уточнити свої позовні вимоги і ціну позову після витребування від відповідача судом відомостей про їх розмір (а.с.45-47). За клопотанням позивача, судом було витребувано з ліквідаційної комісії Навчального центру Харківського Національного технічного університету сільського господарства імені Петра Василенка в особі голови, ректора Національного технічного університету сільського господарства імені Петра Василенка О.В. Нанки розрахунок нарахованих [PERSON] сум, належних до виплати у зв`язку зі звільненням за лютий 2018 р., розрахунок заборгованості по заробітній платі [PERSON] за 2015 р. та довідку про розмір середньомісячного заробітку за 2018 р. [PERSON] 13.06.2019 р. позивач подала уточнену позовну заяву. У судове засідання позивач та її представник не з`явились, до канцелярії суду позивачем подано заяву про проведення засідання без її участі, уточнену позовну заяву підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відзиву на уточнену позовну заяву до суду не надходило. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Суд, дослідивши подані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини. Наказом №56 від 17.03.2003 р. [PERSON] призначена на посаду методиста Навчального центру Харківського національного технічного університету сільського господарства імені Петра Василенка (а.с.6). Наказом від 20.06.2014 № 130 по Навчальному центру ХНТУСГ позивачціі було підтверджено педагогічне звання «викладач-методист» і здійснювалась оплата праці згідно з рішенням атестаційної комісії (а.с.16). 07.07.2017 року позивач була звільнена із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.8). Згідно наказу №12-к від 07.02.2018 р. попередній запис є недійсним, поновлена на попередній роботі. Відповідно до Постанови КМУ від 14.12.2016 № 974, якою внесено зміни до Додатку 2 до Постанови КМУ від 30.08.2002 № 1298, посаді «Методист вищої категорії», яку обіймала [PERSON] , відповідає 14 тарифний розряд. Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України № 794 від 18.07.2018 року було розпочато процедуру ліквідації Навчального центру ХНТУСГ - відокремленого структурного підрозділу з окремими правами юридичної особи. У зв`язку з чим, [PERSON] було направлено повідомлення про заплановане звільнення за підписом першого проректора М .Л.Лисиченко , у якому вказано, що у зв`язку з ліквідацією Навчального центру ХНТУСГ попереджає про наступне звільнення з посади методиста Навчального центру ХНТУСГ на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, яке відбудеться 22.10.2018 р. (а.с.17). 06.11.2018 р. [PERSON] була звільнена у зв`язку з ліквідацією Навчального центру ХНТУСГ на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, згідно наказу №43-к від 06.11.2018 р. (а.с.9). Відповідачем не заперечується факт того, що заборгованість по заробітній платі на день звільнення позивача виплачена не була. Із довідки, наданої представником відповідача на виконання ухвали суду про витребування доказів, щодо повідомлення позивача про розмір сум, нарахованих за період з лютого 2018 року по день звільнення, позивач дізналася, що нарахування їй заробітної плати протягом терміну з лютого 2018 р. по день звільнення проводилося з порушеннями, а саме: в штатному розкладі посада, яку вона обіймала, зазначена як «методист вищої категорії», якій відповідає 14 тарифний розряд, згідно з Постановою КМУ від 14.12.2016 № 974, якою внесено зміни до Додатку 2 до Постанови КМУ від 30.08.2002 № 1298, але нарахування заробітної плати відповідачем проводилось як методисту вищої категорії за 12 тарифним розрядом. Зазначені обставини послугували приводом до уточнення позовних вимог. [PERSON] самостійно проведено розрахунок сум, належних до виплати при звільненні, з якого вбачається: -станом на 06.11.2018 заборгованість по виплаті заробітної плати складає: 62291,27 - 6991,92 - 13530,64 = 41768,71 грн. Розрахунок вихідної допомоги складає: 11193,00/37 х 21 = 6352,78 грн, з яких: сума заробітку за розрахунковий період ( вересень і жовтень 2018 року) 11193,00 грн; кількість відпрацьованих днів - 37, середньомісячна кількість робочих днів становить 21 день. Розрахунок середнього заробітку за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних при звільненні сум: 6352, 78 х 7 = 44 469,46 грн. Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату. А саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ст. 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, та надані позивачем розрахунки, суд приходить до висновку, що розмір заборгованості із заробітної плати, які зазначені позивачем у позовній заяві є обгрунтованими, та підстав їм не довіряти у суду не має. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Згідно ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною шостою статті 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають біти виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимог про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За змістом ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, які належать працівнику при звільненні, проводиться в день звільнення, при цьому про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в визначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗПП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Здійснення розрахунку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом 5 розділу IV порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньої ( годинної) заробітної плати. Згідно п. 8 розділу IV порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середнього динна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Зважаючи на зазначене, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середнього заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку обчислюється шляхом множення середньої заробітної плати на число робочих днів в період затримки. Розрахунок, наведений позивачем і не спростований відповідачем, відповідає зазначеній нормі закону і складає: 11193,00/37 х 21 = 6352,78 грн, з яких: сума заробітку за розрахунковий період ( вересень і жовтень 2018 року) 11193,00 грн; кількість відпрацьованих днів - 37, середньомісячна кількість робочих днів становить 21 день. Крім того, суд зазначає, що невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 цього ж Кодексу моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, у тому числі за рішенням суду. Верховний Суд України в п. 20 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 роз`яснив, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівником не були виплачені йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Такі ж правові позиції наведені в постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39 цс 11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс 11. Відповідачем зазначено, що невиплата працівникові належних при звільненні сум відбулася за відсутності фінансування закладу, але, зазначена інформація не позбавляє вини відповідача у не проведені розрахунку зі звільненим працівником, оскільки сам відповідач зі свого боку не виконав норми трудового законодавства, що регулюють порядок розрахунку з працівником при звільненні. Суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачці сум в день звільнення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1,3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Таким чином, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті на їх належність, допустимість, достовірність, достатність, суд вважає уточнені позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача 41768, 71 грн. - заробітної плати за період з лютого 2018 року по день звільнення, враховуючи плату за навчальні години, компенсацію за невикористану відпустку, вихідну допомогу при звільненні; 2557, 59 грн. - нарахованої і не виплаченої заробітної плати за 2015 р.; 44469, 46 грн. - середнього заробітку за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних при звільненні сум, станом на момент винесення рішення по справі, з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України, а саме, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності невиплачених з вини власника, такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та позовні вимоги задоволені, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 887 грн. 96 коп. (1 відсоток ціни позову, але не менш 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за вимогами майнового характеру за позовом фізичної особи). На підставі викладеного,

Outcome: approved