Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

22 березня 2017 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Фастівської районної державної адміністрації про встановлення місця проживання малолітньої дитини з матір'ю, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачем перебували у цивільному шлюбі, під час якого [INFO] року у них народився син [PERSON]. Протягом останніх чотирьох років сторони проживають окремо, після розриву стосунків між сторонами їхня спільна дитина залишилася проживати разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Протягом останніх півтора роки батько дитини не цікавився життям сина, не відвідував його, не приймав участі у його вихованні. Крім того, 28 лютого 2017 року малолітній [PERSON] пішов до школу та не повернувся додому. Позивач розпочала шукати свою дитину і виявилось, що він знаходиться у свого батька, наступного дня позивачем було подано заяву до поліції про викрадення дитини та про дані обставини було повідомленоСлужбу у справах дітей та сім'ї Фастівської районної державної адміністрації. Після чого службою у справах дітей та сім'ї було проведено бесіду з дитиною та обома з батьків. На даний час малолітнього [PERSON] його батьком не було повернуто на постійне місце проживання. Виходячи з викладеного, позивач просить суд визначити місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO], за місцем її проживання. В судове засідання позивач не з'явився, надавши заяву, відповідно до якої вимоги підтримує та просить справу розглядати за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надав заяву, в якій зазначив, що не заперечує проти проживання сина з матір'ю, розгляд справи просив проводити у його відсутність. Представник Служби у справах дітей та сім'ї Фастівської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився,повідомлена вчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з'ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], [INFO] року народився [PERSON], батьками дитини записані: батько - [PERSON], мати - [PERSON](а.с.4). Позивачем ставиться вимога про встановлення місця проживання їх спільної дитини за її місцем проживання, оскільки син зареєстрований та проживає з нею, вона має постійну роботу та заробіток, піклується сином, займається його виховання, як на роботі так і за місцем проживання характеризується позитивно, для дитини створені всі належні соціально-побутові умови проживання, вважає дитина повинна проживати з нею. При цьому, заперечень з боку відповідача - батька малолітнього [PERSON], з цього приводу не надходило, що свідчить про досягнення домовленості між батьками щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частиною 1 ст. 150 СК України визначені головні напрями виховного процесу, який мав би зосереджуватися на основних суспільних цінностях повазі до інших людей, любові до членів своєї сім`ї, родини. Брак любові у дитячі роки це духовний дисбаланс на усе життя. Згідно ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. За змістом ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Позивач [PERSON] за місцем проживання характеризується позитивно, має належні матеріально-побутові умови для утримання дитини. Відповідно до характеристики з місця проживання, складеною депутатом Борівської селищної ради [PERSON], зарекомендувала себе як зразкова громадянка, що підтримує добрі стосунки з сусідами, має двох дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], приймає участь в громадських зборах, спиртними напоями не зловживає, судимості та адміністративних порушень не має (а.с.8). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Матеріали справи не містять таких доказів, які б свідчили про наявність виняткових обставин, зокрема про аморальну поведінку позивача, відсутність можливості матеріально забезпечити дитину, приймати участь у її вихованні. Наведені вище правові норми та інші обставини справи свідчать про можливість позивача забезпечувати нормальний всебічний розвиток дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. З огляду на викладене суд приходить до висновку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO], за місцем проживання його матері - [PERSON]. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved