Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

21.03.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими (з урахуванням уточнення) просить суд встановити факт спільного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON], яка померла 24 червня 2016 року, безперервно за період часу з листопада 2010 року по день смерті спадкодавця 24.06.2016 року за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [PERSON] є її матірю, яка померла 24.06.2016 року. Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить квартира [ADDRESS]. У 2017 році вона звернулася до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Але ж їй приватним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку із тим, що вона пропустила встановлений законом строк для прийняття спадщини. Вважає, що вона фактично прийняла спадщину шляхом спільного проживання разом зі спадкодавцем за однією адресою. Так, її мати [PERSON] була в похилому віці та потребувала сторонньої допомоги. У листопаді 2010 року позивач переїхала жити до квартири [ADDRESS] та проживала разом з матірю по день її смерті, але зареєстрована не була. Спадкодавець була зареєстрована та проживала за зазначеною адресою. Квартира [ADDRESS] належить [PERSON], яка є онукою [PERSON], та яка не претендує на спадщину. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без її участі. У судовому засіданні були допитаний свідок [PERSON], яка протягом 2010-2016р.р. була сусідкою позивачки та померлої [PERSON], та яка пояснила, що дійсно [PERSON] протягом тривалого часу, а саме з листопада 2010 року, багато років та по день смерті [PERSON] постійно проживала разом з нею, за адресою: [ADDRESS]. Вела зі спадкодавцем спільне господарство, доглядала мати та хоронила її. Позивач та померла мали спільний бюджет. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши покази свідка, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно договору №10342 купівлі-продажу нерухомого майна від 12.10.1995р. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД № 457662 від 25.06.2016 року, виданого Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] померла 24 червня 2016 року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить квартира [ADDRESS]. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Позивач є спадкоємцем за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті [PERSON], яка спадщину прийняла фактично, оскільки проживала зі спадкодавцем за однією адресою. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Письмовою відповіддю приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] за №118/01-16 від 07.04.2017р. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку із тим, що вона пропустила встановлений законом строк для прийняття спадщини. Якщо нотаріусом відмовлено особі в оформленні права на спадщину (видачі, свідоцтва про право на спадщину), вона може звернутися до суду за захистом своїх прав відповідно до ст. 16 ЦК та п. 23 ППВСУ від 30 травня 2008 N 7 (ухвала ВССУ від 11 травня 2011 року у справі N 6-3629св10). Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 256 ЦПК України розгляд справ про встановлення факту віднесено до компетенції суду. Згідно ч.2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до вимог ч.1 ст. 259 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. За позицією Верховного Суду України, викладеною в абз.2 п.2 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» за №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини необхідно [PERSON] для подальшої реалізації спадкового права після смерті [PERSON] Так, факт постійного проживання позивача з її матірю [PERSON], яка померла 24.06.2016 року, за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Михайлівська, б. № 23/2, кв. 11, на час відкриття спадщини, день її смерті, підтверджують допитаний в судовому засіданні свідок та зібрані у справі докази, їх належна оцінка. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, а також те, що свідок підтверджує факт постійного проживання позивача разом з померлою, суд приходить до висновку, що позов про встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією родиною не менше пяти років до дня відкриття спадщини після [PERSON] (24.06.2016р.), за адресою: [ADDRESS], підлягає задоволенню. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved