Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

20.04.2021 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] з наступними вимогами: визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , в порядку поділу майна подружжя; стягнути на її користь з відповідача компенсацію за гараж № [NUMBER] , розташований по [ADDRESS] , у розмірі 10 390 грн 00 коп.; розподілити судові витрати. На обґрунтування позовних вимог вказала, що 07.09.2001 нею зареєстровано шлюб із [PERSON] , вони мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Особисте життя у неї з відповідачем не склалося, шлюб розірвано рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 03.03.2021 (справа № 621/2916/20). Під час шлюбу її чоловіком було придбано квартиру [ADDRESS] , та гараж по [ADDRESS] . Вказане майно придбано за спільні кошти під час шлюбу, але поділити це майно відповідач добровільно не бажає, що змушує її звертатися з цим позовом до суду. Вважала, що позовні вимоги підлягають задоволенню. З урахуванням вказаних правових норм та того, що спірне майно придбано в період шлюбу, вважала, що це майно належить їй та відповідачу по справі на праві спільної сумісної власності в рівних частках. Обираючи спосіб захисту своїх прав, вважала за необхідне звернути увагу суду на те, що в спірній квартирі вони проживають разом із дітьми, тому вважала за можливе визнати за нею право власності на 1/2 частину цієї квартири. З урахуванням того, що спірним гаражем вона не має наміру користуватися, оскільки вона не має автомобіля та права керувати ним, вважала за можливе стягнути з відповідача на її користь компенсацію у розмірі половини від вартості його придбання. Гараж придбаний відповідачем за 20 780 грн 00 коп. відповідно до п. 4 Договору купівлі- продажу від 11.07.2012, тому вважала за можливе стягнути на її користь 10 390 грн 00 коп. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 29.04.2021 відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, та призначено справу до розгляду на 25.05.2021. 25.05.2021 (08:43 години) представник позивача - адвокат Ходаковський Ю. В. із застосуванням засобів електронного зв`язку просив відкласти розгляд справи у зв`язку з його зайнятістю у кримінальному провадженні. 25.05.2021 (11:05 годині) відповідач [PERSON] подав заяву, в якій позов визнав в повному обсязі, не заперечував проти задоволення позовних вимог, просив стягнути з нього 50% судового збору на користь позивача. Про надходження такого клопотання був повідомлений представник позивача - адвокат Ходаковський Ю. В., який, у свою чергу, засобами телефонного зв`язку просив розглянути справу за відсутності його та позивача, на задоволенні позовних вимог наполягав. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Спірним є право позивача [PERSON] у порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] на наступне майно: 1/2 частину квартири [ADDRESS] , грошову компенсацію 1/2 частки гаражу № [NUMBER] , розташованого по [ADDRESS] . Згідно свідоцтву про одруження Серія [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.09.2001, рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 03.03.2021 шлюб між сторонами розірвано (а. с. 3, 4-6). Даними свідоцтв про народження Серія [NUMBER] та Серія [NUMBER] підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] мають дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а. с. 17, 18). Квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 09.05.2007 державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2-968 (а. с. 7-10). Гараж № [NUMBER] , розташований за адресою: [ADDRESS] , на не приватизованій земельній ділянці, площею 0,0050 га, кадастровий номер 6321710100:01:012:0232, розташований гараж з погрібом із шлакоблоку, зазначений в плані під літ. "А-1", загальною площею 38,20 кв. м належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 11.7.2012 приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1364. Згідно до п. 5 договору купівлі-продажу посвідченого 11.7.2012 приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1364 вартість нерухомого майна складає 20 780 грн 00 коп. (а. с. 11-14). Стверджувалися позивачем, не заперечувалися відповідачем, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню ті обставини, що спірні квартира та гараж придбані подружжям під час шлюбу на спільні кошти і є їх спільною сумісною власністю, що підлягає розподілу. Статтею 63 Сімейного кодексу України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Статтею 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Визнання позову відповідачем [PERSON] не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи наявність законних підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири та стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки гаражу, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнання відповідачем позову, відповідно до частини 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. Відповідно до положень статей 141, 142 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, належить повернути позивачу 50 відсотків судового збору з державного бюджету та стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування витрат по сплаті судового збору 454 грн 00 коп. (а. с. 19).

Outcome: approved