Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно в частині права власності на ? житлового будинку, скасування договору дарування житлового будинку в частині права власності на ? житлового будинку та визнання за ним права власності на ? житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами , що знаходиться в с. Волиця- Морозовицька вул. Північна, 79 Іваничівського району. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 04 жовтня 1975 року він уклав шлюб з [PERSON] і з того часу постійно проживав з дружиною за адресою: Іваничівський район с. Волиця - Морозовицька вул.Північна, 79. За вказаною адресою офіційно зареєстрований з 27 лютого 1980 року. Дане домогосподарство відносилося до суспільної групи господарств колгоспний двір та станом на 1991 рік у ньому були зареєстровані троє осіб теща [PERSON], яка була головою домогосподарства, його дружина [PERSON] та він. Таким чином, він був співвласником будинку та набув право власності на 1/3 частки домоволодіння. В 2012 році дружина [PERSON] померла, після чого належну її 1/3 частку у домоволодінні успадкували в рівних частках він та її мати [PERSON], внаслідок чого частка кожного з них збільшилася та становить ? господарства. Ще в 2011 році він став інвалідом першої групи , яка йому присвоєна довічно, в зв'язку з чим потребував та потребує на даний час стороннього догляду через проблеми із здоровям. Після смерті дружини його стало нікому доглядати, тому в 2013 році він був змушений переїхати проживати до сестри [PERSON], яка і на даний час здійснює за ним догляд. 10 червня 2013 року, приблизно через два місяці після переїзду до сестри, він дізнався, що теща [PERSON] оформила право власності на себе на весь будинок, після чого подарувала житловий будинок своєму внукові [PERSON] Про оформлення права власності та укладення договору дарування на спірний будинок тещею він не знав, та згоди на вчинення таких дій не надавав. Дані обставини змусили його звернутися до суду за захистом своїх порушених прав . В судовому засіданні позивач вимоги підтримав з вищенаведених підстав та додатково пояснив, що проживав у спірному будинку з 1975 року разом з дружиною [PERSON] та тещею [PERSON] Житловий будинок відносився до колгоспного двору, головою домогосподарства була [PERSON], яка працювала в колгоспі. Він працював також в колгоспі з 1971 по 1977 роки, а потім - на різних підприємствах, отримував високу заробітну плату і його зусиллями були проведені значні роботи , направлені на ремонт будинку. Зокрема, він за власні кошти перекрив дах , зробив добудову , побудував літню кухню, заасфальтував подвіря, поклав бруківку, тому вважає, що він набув право власності на частину житлового будинку як член колгоспного двору. Представник позивача просить позов задовольнити, посилаючись на те, що головою домогосподарства , що знаходиться в с. Волиця- Морозовицька по вул. Північна, 79 Іваничівського району , була [PERSON], яка була членом колгоспу, що згідно діючого на той час законодавства давало підстави віднести дане домоволодіння до суспільної групи колгоспний двір, тому його довіритель має право власності на 1/3 домоволодіння. Після смерті дружини, яка також була членом колгоспного двору, позивач прийняв спадщину, так як постійно проживав із спадкодавицею, тому йому стала належати ? житлового будинку. Вважає, що реєстрація права власності на спірний житловий будинок за [PERSON] в 2013 році була здійснена з порушенням законодавства, тому просить позов задовольнити. Представник відповідачів позов не визнала повністю, пояснивши, що житловий будинок №79 по вул. Північній в с. Волиця- Морозовицька належав [PERSON], яка його побудувала у 1968 році. Позивач з 1977 року по 1991 рік у колгоспі не працював та ні він, ні його дружина членами колгоспу не були, а тому спірне домогосподарство не можна віднести до колгоспного двору. Відповідач [PERSON] була єдиним власником будинку, набувши право власності на нього ще в 1968 році, коли закінчила будівництво , але оформила право власності тільки в 2013 році. Після цього вона розпорядилася своїм будинком та подарувала його внуку [PERSON] Під час реєстрації права власності реєстраційною службою та нотаріального посвідчення договору дарування ніяких порушень законодавства допущено не було, тому підстави для задоволення позову відсутні. Відповідач [PERSON] підтримав свого представника, просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення з наступних підстав. В Постанові Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 .12.1995 року « Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказано, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Згідно ст. 120 ЦК УРСР ( в редакції , що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності ( стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користування, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статусу колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Статтею 123 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року) передбачено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Як вказав в своїй Постанові Верховний Суд України по справі № 6-145цс13 суд в даному випадку повинен зясовувати питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір, так як порядок введення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року №5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року №69. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сімї). Особи, які працювали у колгоспі, але не були членами колгоспу, відносилися до суспільної групи робочих або службовців залежно від займаної посади. В судовому засіданні встановлено, що позивач по справі [PERSON] одружившись на дочці відповідача [PERSON] в 1975 році перейшов проживати в спірне домоволодіння. На той час він працював в колгоспі, що підтверджується довідкою, виданою головою СВК «Колос» [PERSON] (а.с.29) Починаючи з 1977 року [PERSON] членом колгоспу не був, а працював робітником на різних підприємствах, що підтверджується його трудовою книжкою. ( а.с. 5,6) Дружина позивача [PERSON] членом колгоспу не була, працювала на виробництві. Членом колгоспу була тільки голова домогосподарства [PERSON], що було визнано в судовому засіданні сторонами і доказуванню згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає. Згідно погосподарської книги (а.с.79-80) та довідки Морозовичівської сільської ради № 167 від 25.04.2016 р.(а.с.10) будинок № 79 по вул. Північній в с. Волиця-Морозовицька Іваничівського району було взято на погосподарський облік з 1968 року і був віднесений до суспільної групи колгоспний двір, де станом на 15 квітня 1991 року проживали [PERSON] голова домогосподарства, [PERSON] її дочка та [PERSON] чоловік дочки. В звязку з прийняттям 7 лютого 1991 року Закону України «Про власність», що набрав законної сили з 15 квітня 1991 року , всі члени колгоспного двору згідно ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (1963 року) набули права власності на 1/3 житлового будинку кожний. 10 червня 2012 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть ( а.с. 25). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадщини є день смерті особи . Відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Таким чином, з дня смерті [PERSON] відкрилась спадщина на майно, яке належало спадкодавцю. Заповіт вона не залишила, тому спадщина відкрилась за законом, що підтверджується інформаційною довідкою зі спадкового реєстру. (а.с. 94,95) Спадкоємцями першої черги згідно ст. 1261 ЦК України є мати [PERSON] та чоловік померлої - [PERSON] Спадщину вони прийняли на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України як такі що постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Таким чином, прийнявши належну [PERSON] спадщину в розмірі 1/3 частки домогосподарства частка спадкоємця [PERSON] в майні двору збільшилася до ?. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності , якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За даних обставин позов підлягає до повного задоволення. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору як інвалід І групи. Стягненню на користь держави підлягає судовий збір за вимогу майнового характеру в розмірі 551 грн. 20 коп. та за дві вимоги немайнового характеру за кожну окремо по 551 грн.20 коп., а разом 1653 грн. 60 коп. Таким чином, з кожного відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 826 грн. 80 коп.

Outcome: approved