Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька. В заяві вказувала, що вона з 29.09.2000 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який 31.08.2004 року Зарічненським районним судом розірвано. Від даного шлюбу мають двоє неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. після розірвання шлюбу діти постійно проживають з нею, повністю перебувають на її утриманні. Відповідач жодної участі у вихованні та утриманні дитини не бере, не цікавиться про їх фізичний, духовний та моральний розвиток. На даний час у неї та доньок виникла потреба у виїзді за кордон в Республіку Білорусь до родичів, проте дозволу на тимчасовий виїзд за кордон, відповідач [PERSON] - батько дітей, не надає. Покликаючись на вищевикладене, [PERSON] просила суд надати їй дозвіл на виїзд її доньок за кордон без згоди їх батька [PERSON], а також просила дозволити їй або її офіційному представнику, без згоди відповідача оформлювати документи для тимчасового виїзду дітей за кордон. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала і, покликаючись на доводи, викладені в позовній заяві, просила задовольнити її вимоги. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення Зарічненського районного вузла поштового зв'язку. У відповідності до п.1 ст.224 ЦПК України суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних в справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивачки, представника органу опіки і піклування, дослідивши зібрані по справі докази, вважає, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який 31.08.2004 року Зарічненським районним судом розірвано. Від даного шлюбу мають двоє спільних дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з матір'ю [PERSON] - позивачкою по справі. Відповідно ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом встановлено, що позивачка турбуючись про всебічний розвиток дитини, має бажання та можливість виїзду за кордон, де може забезпечити відпочинок і оздоровлення дитини. Проте, відповідач безпідставно, з невідомих причин, не надає згоди на тимчасовий виїзд дітей за кордон. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України" та п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 , встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Також необхідно зазначити, що у відповідності до Конвенції про права дитини (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст. 7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Судом встановлено, що діючим законодавством не обмежено виїзд неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання про доцільність задоволення позовних вимог [PERSON] та надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за кордон без згоди батька, оскільки тимчасове перебування дітей позивачки за кордоном буде виключно в інтересах самих дітей. Вимоги позивачки, допустити негайне виконання рішення суду до задоволення не підлягає, оскільки не узгоджується з положенням ст. 367 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved