Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

23 січня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Марганецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], про скасування арешту з нерухомого майна. В обґрунтування позову зазначила, що вона разом з донькою [PERSON] та сином [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS], по 1/3 частці квартири кожен. Квартира набута ними на підставі приватизації, яка була здійснена згідно розпорядження органу приватизації виконкому Марганецької міської ради від 20.01.2010 року №3, відповідно до якого, було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно 02.02.2010 року та сформовано Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно Дніпропетровським обласним комунальним підприємством «Марганецьке БТІ» від 02.02.2010 року, реєстраційний номер 29599743. У листопаді 2018 року вони вирішили продати вказану квартиру. 23 листопада 2018 року нотаріусом була отримана Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №146532816, а саме: квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Згідно Інформаційної довідки, у Єдиному реєстрі заборони відчуження об'єктів нерухомого майна є запис про накладення на вказану квартиру арешту на підставі постанови про арешт майна боржника, 5269, винесеної Марганецьким міським управлінням юстиції 02.06.2006 року (реєстраційний номер обтяження 3320632). Марганецьке міське управління юстиції повідомило про неможливість надати інформацію, щодо підстав накладення арешту, оскільки в архіві відсутнє виконавче провадження за спливом часу. Арешт на квартиру було накладено до набуття ними права власності на квартиру - ще у 2006 році. Оскільки арешт накладено до набуття права власності, він не пов'язаний з їхніми майновими правами і на теперішній час обмежує їхні права, як власників. Приватним нотаріусом Кучугурним М.А. 23 листопада 2018 року було отримано інформаційну довідку, з якої видно, що арешт на квартиру [ADDRESS] накладено через [PERSON], який не є власником житла та не був ним, оскільки квартира передана у власність на підставі рішення про приватизацію. Просить суд скасувати заборону на відчуження, арешт, накладений на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] у м.Марганці, Дніпропетровської області, на підставі постанови про арешт майна боржника, 5269, винесеної Марганецьким міським управлінням юстиції 02.06.2006 року (реєстраційний номер обтяження 3320632). Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 24 січня 2019 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач [PERSON] надала суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити за її відсутності. Зазначила, що арешт на квартиру [ADDRESS] накладено у 2006 році через несплату її братом [PERSON] аліментів, який на той час проживав у [ADDRESS], та на момент накладення арешту ніякого відношення до її квартири не мав. Квартира була приватизована нею у 2010 році. Просить позовні вимоги задовольнити. Представник Марганецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області - Мамедова Ю.С. надала суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] надала суду заяву щодо розгляду справи без її участі, проти задоволення позову не заперечувала. Третя особа [PERSON] надав заяву, у якій не заперечує проти задоволення позову. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, пояснень та клопотань до суду не надав. Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Дослідивши письмові докази по справі, давши їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.02.2010 року, виданого органом приватизації виконкому Марганецької міської ради на квартиру [ADDRESS], виданого на підставі розпорядження органу приватизації виконкому Марганецької міської ради від 20.01.2010 року №3, власниками вказаної квартири кожен по 1/3 частині є [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.6). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Дніпропетровського обласного комунального підприємства «Марганецьке бюро технічної інвентаризації» від 02.02.2010 року, номер витягу: 25204527, реєстраційний номер: 29599743, квартира [ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві приватної власності по 1/3 частці кожному (а.с.7). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №146532816, сформованої 23 листопада 2018 року приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу Кучугурним М.А. щодо квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Відомості про права власності: [PERSON], [PERSON], [PERSON] належить кожному на праві приватної власності по 1/3 частці квартири. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 02.02.2010 року. Згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна: тип обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 3320632, зареєстровано: 09.06.2006 року за №3320632 реєстратором: Марганецька державна нотаріальна контора, підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника, 5269, 02.06.2006 року, Марганецьке міське управління юстиції. Об'єкт обтяження: невизначено, все рухоме та нерухоме майно, адреса: [ADDRESS], власник [PERSON] (а.с.8-9). 26 грудня 2018 року приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального кругу Дніпропетровської області Кучугурним М.А. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно якої 23 листопада 2018 року у ході підготовки до посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], була отримана Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №146532816, щодо квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Згідно з цією інформаційною довідкою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна є запис про накладення на зазначену квартиру арешту на підставі постанови про арешт майна боржника, 5269, винесеної Марганецьким міським управлінням юстиції 02.06.2006 року (реєстраційний номер обтяження 3320632). Посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], не можливо в зв'язку з тим, що існує не скасований арешт цього майна, що позбавляє відчужувача права на відчуження та розпорядження ним. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід'ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Тобто, право приватної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «[PERSON] проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «[PERSON] та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). Відповідно до положення ст. 47 Конституції України держава створює умови, за яких громадянин матиме змогу придбати житло у власність. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 30 ЦПК України передбачено, що позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Статтями 316-320, 321, 328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. Згідно ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. За таких підстав, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved