Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

23.12.2016 року позивач звернулася в суд з позовом про визнання заповіту недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що 12.06.2016 року померла її мати [PERSON], яка при житті склала заповіт від 22.02.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], № 204, яким вона заповідала позивачці все своє майно де б воно не знаходилося і з чого б не складалося. 19.07.2016 року [PERSON] звернулася до Першої Первомайської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та дізналася, що мати переписала заповіт на свого внука [PERSON]. Даний заповіт вона вважає недісним, тому що під час складання заповіту її мати [PERSON] хворіла, внаслідок чого в неї розвивалися та прогресували патологічні розлади, що обумовлювали часті випадки несприйняття дійсних подій. Внаслідок чого вона перебувала на обстежені у невропатології і перебувала на обліку у лікаря психіатра з 18 березня 2015 року. Однак поліпшити психічний стан матері було неможливо. На день посвідчення заповіту у нотаріуса на користь відповідача, у матері спостерігався процес психічного розладу. В період з червня 2015 року і до дня смерті спадкодавця, в неї відмічалося зниження памяті на текучі події, негатизм, спотворене сприйняття реальності, елементи дезоріїнтування в просторі і часі, вона часто тікала з дому, спадкодавець не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними під час складання заповіту, який не відповідав її внутрішній волі. Такий заповіт, на думку позивачки, може бути визнаний судом недійсним за її позовом, оскільки її цивільні права та інтереси порушені. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали повністю та просили його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що у висновку судово-психіатричного експерта № 36 від 06.02.2018 року, не зазначено в якій мірі [PERSON] могла розуміти характер своїх дій та керувати ними, на час складення оскаржуваного заповіту. Заслухавши пояснення сторін по справі та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що згідно заповіту [PERSON] від 22.02.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 204, вона заповідала позивачці все своє майно де б воно не знаходилося і з чого б не складалося. Крім того, 11.01.2016 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1-3, яким вона заповіла все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося [PERSON]. [PERSON] померла 12.06.2016 року в м. Первомайськ Миколаївської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФП № 242346 від 13.06.2016 року. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі ст. 1244 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вимоги, щодо форми та порядку посвідчення заповіту, встановлені ст. ст. 1247-1253 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України уп. 14 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року, не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв'язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення, оскільки норми глави 85 ЦК України не передбачають можливості визнання заповіту дійсним. Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання заповіту недійсним позивач, як підставу позову зазначає, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі, оскільки через хворобу вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Для встановлення обставин, заявлених позивачкою в позові, судом було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу на вирішення якої було поставлено питання про те чи могла [PERSON] розуміти свої дії і керувати ними під час складання заповіту на користь [PERSON] в січні 2016 року. Згідно висновку наданого експертами Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1, від 06.02.2018 року № 36, [PERSON], [INFO], на момент складання заповіту страждала хронічним психічним захворюванням у вигляді органічного галюциноза. Дане захворювання позбавляло її повною мірою розуміти фактичний характер своїх дій та керувати ними під час складання заповіту на користь [PERSON] у січні 2016 року. Наведене свідчить, що [PERSON] - людина пенсійного віку, через психічне захворювання не мала можливості повною мірою розуміти фактичний характер своїх дій та керувати ними. Тобто, заповіт складений особою, не здатною достатньо усвідомлювати свої наміри та їх значення, керувати своїми діями, коли вона не могла в повній мірі розуміти, що вона збиралася виразити через волевиявлення. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Також на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved