Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

[PERSON] від імені та в інтересах якої діє адвокат Ковальчук Ірина Миколаївна звернулися до Бериславського районного суду Херсонської області із позовом до Бериславської міської ради Херсонської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. В позовній заяві посилається на те, що з 28.12.1990 року між [PERSON] та радгоспом «Мічурінець» с. ЗміївкаБериславського району Херсонської області було підписано типовий договір купівлі-продажу житлового будинку за [ADDRESS] , посвідчений Зміївською сільською радою Бериславського району Херсонської області. На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу [PERSON] отримала у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель. На час укладення договору купівлі-продажу сторони ухилились від його нотаріального посвідчення. [PERSON] постійно проживала у будинку, оформила на праві власності земельну ділянку для обслуговування житлового будинку. Просить суд визнати за [PERSON] , [INFO] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 13.05.2021 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач [PERSON] та адвокат Ковальчук І.М. в судове засідання не з`явилися. Від адвоката Ковальчук І.М. до суду надійшла заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача Бериславської міської ради Херсонської області в судове засідання не прибув, подав до суду заяву згідно якої просив справу розглянути у відсутність їх представника. Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України. У відповідності до ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, належних чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. У відповідності до ч.1 ст.81, ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до п.п. 3,4 п. 5 ст. 12 ЦПК України - суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє захисту їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Спірні правовідносини між сторонами виникли до 1 січня 2004 року, тому для вирішення даного спору підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963 року. Згідно ст. 4 ЦК УРСР 1963 року цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Дослідивши письмові докази, що містяться у матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження (стаття 101 ЦК Української РСР 1963 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин). Судом встановлено, що 28.12.1990 року між [PERSON] та радгоспом «Мічурінець» с. Зміївка було укладено типовий договір купівлі-продажу житлового будинку за [ADDRESS] , посвідчений Зміївською сільською радою Бериславського району Херсонської області, що підтверджується типовим договором (а.с. 7). [PERSON] придбала вищезазначений будинок загальною вартістю 1 291, 32 руб. на підставі укладеного договору від 28.12.1990 року, згідно з Постановою Ради Міністрів СРСР від 01.07.1983 року "Про купівлю-продаж житлового будинку садибного типу з надвірними спорудами". Житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] без права продажу та дарування до грудня 2015 року. Будинок знаходиться на території Зміївської сільської ради в совхозі «Мічурінець» Бериславського району Херсонської області, що підтверджується довідкою (а.с. 28). Радгоспом ім. «Мічуріна» видана довідка-характеристика для надання до Бериславської державної нотаріальної контори з метою відчуження житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 29). Домоволодіння [ADDRESS] в цілому складається з житлового будинку та надвірних споруд, що підтверджується реєстраційним посвідченням (а.с. 31). На підтвердження права власності на вказане майно, позивачем надано технічний паспорт виготовлений КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради 09.03.2021 року (а.с. 8-10), згідно якого домоволодіння було побудовано в 1972-1994 р.р. [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1266 га, яка розташована на території [ADDRESS] , яку передано для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю (а.с. 12). Земельна ділянка площею 0,1266 га, зареєстрована Відділом у Бериславському районі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 13). Бериславська філія КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради 09.03.2021 року повідомляє, що за даними матеріалами інвентарної справи та документів, наданих замовником, нерухомість за адресою: [ADDRESS] обліковується за [PERSON] на підставі типового договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.12.1990 р. посвідчений Зміївською с/радою - документ не зареєстрований, що підтверджується довідкою (а.с. 11). У Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відсутні відомості щодо будинку [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Відповідно до п. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» - громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. В постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 640/2034/15-ц, зазначено, що за положеннями статті 128 ЦК Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. Отже, вирішуючи спори, що випливають з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України та тривають до цього часу, суди, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень статті 5 цього Кодексу повинні виходити з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, повинні встановити час та підстави виникнення права власності, з`ясувати чи відноситься майно до нерухомих речей та чи підлягає воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час та на момент виникнення спору. З огляду на зазначені норми та враховуючи, що правочин за своїм змістом та формою має відповідати вимогам законодавства, чинним на момент його укладення, у справі, , мають бути застосовані положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнанні такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди (ст. ст. 153, 154 ЦК УРСР (1963 року)). Коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми. Згідно зі статтею 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. За правилом статті 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 травня 2020 року у справі № 661/3706/17 (провадження № 61-37644св18). З паспорту позивачки (остання з 01.02.1979 року зареєстрована у спірному домоволодінні) вбачається що спірне майно передане позивачці, тобто нею дотримані вимоги ст.128 ЦК УРСР. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 363/4852/17 вказано, що відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. На даний час позивач не може зареєструвати право власності на будинок через те, що на час укладання договір не був нотаріально посвідчений, а відповідно його форма не відповідала формі, передбаченій діючим на час укладення правочину законодавством. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. В даному випадку позивачка, правомірно набула право власності на майно на підставі законодавства чинного на час укладення угоди та як власник спірного майна не може реалізувати своє право розпорядження даним майном, за відсутності належним чином оформлення права власності. Відповідачем до суду було подано письмову заяву про визнання позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Суд приймає до уваги таку заяву відповідача, не вбачає підстав вважати, що визнання відповідачем позову є не добровільним чи умовним, суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи все вищевикладене, виходячи з сукупності усіх обставин, що виникли у справі, а саме, що позивач [PERSON] придбала будинок в совхозі «Мічурінець», зважаючи на те, що грошові кошти за будинок у розмірі 1221, 32 рублів [PERSON] були виплачені у повному обсязі, що підтверджується довідкою, заборон відчуження на даний об`єкт нерухомого майна у Єдиному реєстрі відсутні, позивач постійно проживає та користується будинком, оформила на праві власності земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, проте за відсутності державної реєстрації позбавлена права реалізувати своє право власності, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved