Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-05 00:00:00

19 липня 2019 року позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати відповідачку такою, що втратила право користування її житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог вказувала наступне. У її власності знаходиться зазначений житловий будинок, в якому вона проживає зі своєю сім`єю. Зазначений будинок належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Сапегою О.П. В цьому будинку зареєстрована, хоча і не проживає з 2015 року її донька [PERSON] . Дана обставина заважає їй в повній мірі користуватися та розпоряджатися власним будинком. Посилаючись на те, що відповідачка добровільно не знялась з реєстрації, хоча в будинку з 2015 року не мешкає, тому просила позбавити її права користування цим будинком. Відповідачка до суду не з`явилась, про час та місце слухання справи судом повідомлена своєчасно та належним чином. Відзив не подала. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, оскільки наявних в ній матеріалів достатньо для її вирішення по суті, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Будинок [ADDRESS] належить позивачці на підставі договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Сапегою О.П. Відповідачка зареєстрована в цьому будинку, хоча і не проживає з 2015 року, що підтверджено актом комісії Шевченківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області. Наявність такої реєстрації позбавляє позивачку як власника будинку належним чином ним володіти та розпоряджатися. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також, згідно з вимогами ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На час виникнення спірних правовідносин діяли норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2003 року, Житлового кодексу України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Проте відповідачка в будинку добровільно не мешкає, не є членом сім`ї позивача, тому позовні вимоги позивачки законні та обґрунтовані і підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved