Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

28 вересня 2018 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення Мішково-Погорілівської сільської Вітовського району Миколаївської області ради від 16 листопада 2004 року № 5, в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,16 га по [ADDRESS], просить визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий Мішково-Погорілівською сільською радою 07 вересня 2005 року. В обґрунтування своїх позовних вимог, посилається на те, що є власником земельної ділянки за кадастровим номерам [NUMBER] площею 0,17 га для індивідуального садівництва, що розташована за адресою: Миколаївська область, Вітовський район, Мішково-Погорілівська сільська рада. Державна реєстрація речового права здійснена 28.04.2016 року. [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка за кадастровим номером [NUMBER] що розташована за адресою: Миколаївська область, Вітовський район, Мішково-Погорілівська сільська рада. Державна реєстрація речового права здійснена 17.05.2017 року. [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка за кадастровим номером [NUMBER] що розташована за адресою: Миколаївська область, Вітовський район, Мішково-Погорілівська сільська рада. Державна реєстрація речового права здійснена 17.05.2017 року. Вказує, що в силу ст. 125 ЗК України вона та треті особи [PERSON] і [PERSON] набули право власності кожний щодо відповідної вище вказаної земельної ділянки відповідно до закону. Однак, рішенням М-Погорілівської сільської ради від 16.11.2004 року №5, у власність [PERSON] була передана земельна ділянка площею 0,16 га по [ADDRESS], видано на його ім'я Державний акт [NUMBER]. Рішенням державного реєстратора №РВ-4800252302017 [PERSON] відмовлено у реєстрації його прав як власника щодо цього майна у зв'язку з перетином переданої у його власність земельної ділянки із земельними ділянками, що належать їй та третім особам - [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням змінених підстав позову (а.с. 58), [PERSON] вказує, що оскаржуване рішення М-Погорілівської сільської ради від 16.11.2004 року, та виданий на його підставі Державний акт, порушують права позивача на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], що в силу приписів ст.ст.15,16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України є підставою для звернення до суду. Позивач зазначає, що сільською радою в порушення п. «а» ст. 21 ЗК України, без зміни цільового призначення земель, земельна ділянка сільськогосподарського призначення була передана [PERSON] для обслуговування житлового будинку, що є підставою для скасування рішення сільської ради. Віднесення даної земельної ділянки до категорії земель житлової та громадської забудови суперечить вимогам ст. 38 ЗК України. Посилається на те, що земельна ділянка відведена [PERSON] не за проектом відведення, а технічною документацією, в той час як дана земельна ділянка не перебувала у його користуванні, що є порушенням вимог ст.118 ЗК України. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги своєї довірительки підтримав, підтвердив в межах доводів позовної заяви, а також вказував на розпорядження сільською радою спірною земельною ділянкою поза межами своїх повноважень, оскільки спірна земельна ділянка знаходиться не на території с.Мішкове-Погорілове. У відзиві та запереченнях на позовну заяву (а.с. 22, 82) представник відповідача [PERSON] з позовними вимогами не погодився, просив у їх задоволенні відмовити як безпідставних. Вказував на те, що позивач не може оскаржувати рішення М-Погорілівської сільської ради від 16.11.2004 року, адже на час його прийняття у її власності земельної ділянки за кадастровим номером [NUMBER] ще не перебувало, тому на час його прийняття її права не могли бути порушені. Посилається на те, що оскарження рішення сільської ради внаслідок порушення останнім процедурних норм, за відсутності порушеного під час прийняття рішення майнових прав позивача, має розглядатись судом в порядку адміністративного судочинства. Вказує на неможливість скасування рішення органу місцевого самоврядування, якщо на його підставі виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією цих прав. Посилається на законність підстав набуття [PERSON] права власності щодо земельної ділянки по [ADDRESS], технічна документація щодо якої перевірялась відповідними органами та службами. Відповідно до відзиву відповідача М-Погорілівської сільської ради (а.с. 94), остання заперечувала проти позову [PERSON], посилаючись на те, що оскаржуване рішення стосується не тільки відповідача [PERSON], а й інших осіб, а також посилається на передання майна [PERSON] з порушенням його цільового призначення, та з перевищенням норм. Представник третіх осіб на боці позивача - [PERSON] та [PERSON](а.с. 72, 73), [PERSON] вказував на законність набуття [PERSON] та [PERSON] у власність земельних ділянок за кадастровими номерами [NUMBER] та [NUMBER], і на незаконність розпорядження цими землями М-Погорілівською сільською радою, що здійснено останньою поза межами її компетенції. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] (а.с. 35) проти задоволення позовних вимог заперечував, пославшись на те, що на час прийняття сільською радою оскаржуваного рішення права позивача порушено не було. Також посилається на те, що відсутність документації, яка б вказувала на те, що земельні ділянки, що передані М-Погорілівською сільською радою у власність відповідачів не належали до меж даної сільської ради відсутні, а отже вважає, що немає підстав вважати, що сільська рада розпорядилась даним майном поза межами своїх територіальних повноважень. Посилається на належність до підсудності адміністративного суду вирішення спору щодо порушеної процедури передачі майна за відсутності порушеного майнового права позивача, а також на законність набуття його представником права власності щодо земельної ділянки по [ADDRESS], адже технічна документація щодо даного майна перевірена та узгоджена з відповідними посадовими особами та державними органами. Представник відповідача М-Погорілівської сільської ради - Костенюк М.В. проти задоволення позову заперечувала, пославшись на відсутність порушень прав позивача у зв'язку з прийняттям оскаржуваного рішення сільської ради, що прийняте ще до передачі у її власність спірного майна, також вказувала на відсутність доказів, які б свідчили, що сільська рада не мала права на розпорядження даним майном. Зі змісту наданих письмових документів, суд встановив наступне. Відповідно до рішення Мішково-Погорілівської сільської ради від 16.11.2004 року №5, за заявами громадян, на підставі ст.ст. 81, 118, 121 Земельного кодексу України, у власність [PERSON] була передана земельна ділянка площею 0,16 га по [ADDRESS] для обслуговування житлових будинків і господарських споруд. Адреса ([ADDRESS]) земельній ділянці присвоєна цим же рішенням (а.с. 12). На підставі даного рішення, 07 вересня 2005 року на ім'я [PERSON] видано Державний акт на право власності щодо земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Згідно технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам: [PERSON] та [PERSON] для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд в [ADDRESS], та [ADDRESS], розробленої за договором від 18.11.2005 року ( тобто після прийнятого рішення про передання земельної ділянки у власність), вказана земельна ділянка належала до земель сільськогосподарського призначення. Межі земельної ділянки встановлені лише 18.08.2005 року. Тобто на час передачі даної ділянки у власність, остання не була сформована (а.с. 36-57). В 2017 році [PERSON] звернувся із заявою про проведення державної реєстрації його прав на вказану земельну ділянку, проте рішенням державного реєстратора від 27.04.2017 року у реєстрації права власності [PERSON] щодо даного майна відмовлено у зв'язку з перетином даної земельної ділянки із земельними ділянками за кадастровим номером [NUMBER] площа співпадання 13,1733 %; земельною ділянкою [NUMBER] площа співпадання 36,0948%; земельною ділянкою [NUMBER] площа співпадання 42,4473 %, тобто всього площа перетину склала 91,8154 % (а.с. 14). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER] площею 0,17 га, дата реєстрації 01.04.2016 року, за призначенням - для індивідуального садівництва, на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2017 року, укладеного з [PERSON] як продавцем, належить [PERSON] (а.с. 9). За аналогічною Інформаційною довідкою №117445740, земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER] площею 0,2118 га, дата реєстрації 01.04.2016 року, за призначенням - для індивідуального садівництва, на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2017 року, укладеного з [PERSON] як продавцем, належить [PERSON] (а.с. 10). За Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER] площею 0,17 га, дата реєстрації 01.04.2016 року, за призначенням - для індивідуального садівництва, належить [PERSON] (а.с. 11). Як встановлено судом, вказані земельні ділянки (належній позивачу та третім особа), раніше входили до складу однієї земельної ділянки за кадастровим номером [NUMBER], переданої у власність [PERSON] Головним управління Держземагентса у Миколаївській області в 2014 році із земель державної власності сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства. В подальшому, розпорядженням Жовтневої районної державної адміністрації від 05.01.2016 року змінено цільове призначення даної земельної ділянки на індивідуальне садівництво. Проведено поділ даної ділянки та новим присвоєно кадастрові номери: [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER], та дві останні [PERSON] продала [PERSON] і [PERSON] Відповідно даних Управління містобудування та архітектури від 12.11.2018 року, згідно генерального плану села Мішкове-Погорілове, розробленого в 1974 році, затвердженого розпорядженням Миколаївської обласної ради народних депутатів від 23.12.1974 року №913-р, земельні ділянки зазначені в запиті адвоката, а це в тому числі земельна ділянка по [ADDRESS] (а.с. 62), не входить до території села Мішкове-Погорілове. Відповідно до генерального плану (креслення Опорний план) села М-Погорілове та селища Святомиколаївка Вітовського району Миколаївської області, розробленого в 2017 році, затвердженого рішенням М-Погорілівської сільської ради від 03.10.2017 року №5, земельні ділянки зазначені в запиті (в тому числі спірна ділянка) повинні увійти до складу території села Мішкове-Погорілове, у разі розроблення відповідної землевпорядної документації (а.с. 63-65). Відповідно до даних Мішково-Погорілівської сільської ради від 23.11.2018 року, 12.10.2018 року сільською радою було укладено договір на розроблення проекту землеустрою щодо встановлення (зміни) меж с.М-Погорілове на підставі затвердженого генерального плану забудови території. На теперішній час дана документація в стадії розроблення. Рішенням Жовтневої районної ради народних депутатів від 20.03.1998 року № 12 було затверджено межі та площі сільських населених пунктів (а.с. 98) Додано копії графічних матеріалів (а.с. 99-102), проте останні не надають можливості суду встановити належність спірної земельної ділянки по [ADDRESS] до території с.М-Погорілове, а на вимогу суду щодо надання даних матеріалів для огляду в судове засідання, така вимога М-Погорілівською сільською радою була проігнорована (а.с. 10). Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. В ст. 14 Основного Закону вказано, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з вимогами ст. З Земельного кодексу України (далі - ЗК України), земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Згідно зі ст. 19 ЗК України, у редакції чинній на час прийняття рішення, земельний фонд України відповідно до цільового призначення поділяється на дев'ять категорій, кожна з яких мала свій правовий режим залежно від характеру землекористування, системи державних органів, що здійснюють функції державного управління землями та обсягом компетенції цих органів у галузі управління з використання земельних ділянок. Аналіз положень ст. ст. 19-21 ЗК України дає підстави дійти висновку, що цільове призначення земель - це встановлені законодавством порядок, умови та межі використання земель для конкретних цілей відповідно до їх категорій. Цільове призначення конкретної земельної ділянки залежить від категорії земель, з яких її виділено, від планування та зонування території і є встановленою компетентним органом при наданні земельної ділянки межею її використання для конкретного призначення відповідно до затверджених планів розвитку території, зонуванням земель, а також правовим режимом відповідної категорії земель. Відповідно до ст. 12 ЗК України, в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належало , в тому числі: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Відповідно до ст. 38 ЗК, до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Статею 39 ЗК передбачено, що в икористання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з отриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови. Відповідно до статті 21 Закону України від 16 листопада 1992 року № 2780-XII «Про основи містобудування» (у редакції, яка була чинною на час прийняття селищною радою рішення), визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється на підставі затвердженої містобудівної документації та планів земельно-господарського устрою. Згідно із частиною другою статті 12 Закону України від 20 квітня 2000 року № 1699-III «Про планування і забудову територій» (який був чинним на час прийняття селищною радою рішення) сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, відповідно до генеральних планів населених пунктів, зокрема, вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок. В ході розгляду справи встановлено, що на момент прийняття спірного рішення будь-яка містобудівна документація, визначена Законом України "Про планування і забудову територій" в с.Мішкове-Погорілове була відсутня, а Перспективний план розвитку селища, на який посилається у своєму листі Управління містобудування та архітектури від 12.11.2018 року вих.№1437-01-23 згідно вимог зазначеного закону не є містобудівною документацією, яка могла б бути підставою для прийняття спірного рішення щодо відведення земельної ділянки для містобудівних потреб. За вказаного, відсутність містобудівної чи іншої, передбаченої законом документації, якою встановлено межі села, унеможливлює розпорядження сільською радою земельними ділянками. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі 391/1055/14 від 27.09.2017р., №6-664цс15 від 16.09.2015р., № 6-164цс15 від 13.05.2015 р. Відповідно до пункту 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (який був чинним на час прийняття селищною радою рішення) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) у межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Відповідно до ст. 173 ЗК України межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. З листа Управління містобудування та архітектури від 12.11.2018 року вих.№1437-01-23 слідує, що земельна ділянка, передана у власність [PERSON], не входила до території с.Мішкове-Погорілове (а.с. 62-63). Окрім того, відповідно до проекту технічної документації із землеустрою, [PERSON] передана для будівництва земельна ділянка, що належить до ріллі. В той же час, відповідно до пункту а) частини 2 ст.22 Земельного кодексу України, рілля належить до земель сільськогосподарського призначення. Статтею 23 Земельного кодексу України визначено пріоритетність земель сільськогосподарського призначення. Зокрема частиною першою ст.23 ЗК передбачено, що землі, придатні для потреб сільського господарства, повинні надаватися насамперед для сільськогосподарського використання. Відповідно до ст. 21 ЗК України, в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою, в тому числі для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Відповідно до положень ч.6 та ч.7 ст. 118 ЗК України, в редакції чинній на час прийняття рішення, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, в тому числі будівництва і обслуговування жилого будинку у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Відповідно до ч.9 та ч. 10 ст. 118 ЗК, такий проект мав бути погоджений з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та поданий на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, а останнім вже прийняте рішення про передачу земельної ділянки у власність. Натомість як встановлено судом, оскаржуване рішення прийняте без розроблення проекту відведення земельної ділянки та його погодження відповідно до п. 9 ст. 118 ЗК. При цьому, у власність [PERSON] передана земельна ділянка для обслуговування житлового будинку із земель сільськогосподарського призначення без додержання вимог ст. 21 ЗК України в редакції чинній на час прийняття рішення та в порушення положень ст. 22 ЗК України щодо пріоритетності сільськогосподарських земель. Лише в 2005 році виготовлено технічну документацію, а не проект відведення, щодо земельної ділянки, переданої у власність [PERSON], встановлено її межі, тобто фактично сформовано земельну ділянку і лише з того часу вона стала об'єктом цивільних прав в розумінні ст.79 ЗК України в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання правочину недійсним; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як вказує в позовній заяві позивач та що підтвердив в судовому засіданні її представник, існування спірного рішення та виданий на його підставі Державний акт на ім'я відповідача [PERSON] щодо спірної земельної ділянки, яка має значні перетини із належною позивачу земельною ділянкою, порушують її права як власника, а статею 5 ЗК України закріплено рівність прав власності на землю громадян. Як встановлено судом, на даний час існують правовстановлюючі документи різних осіб щодо земель, які увійшли до складу сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності різних осіб, зокрема позивача [PERSON], третіх осіб [PERSON] та [PERSON], а також відповідача [PERSON] При цьому, останній звернувся до суду із окремим позовом щодо скасування рішень та реєстрації прав [PERSON] відносно, переданої у її власність земельної ділянки, провадження у якому зупинене до вирішення даної справи. За вказаного, доводи позивача [PERSON] щодо наявності спору з приводу прав на спірну земельну ділянку є обґрунтованими, та відповідно до положень ст.4 ЦПК України, ст.55 Конституції України, остання скористалася своїх правом на захист своїх прав як власник даного майна. Обраний нею спосіб захисту прав відповідає положенням ст.16 ЦК України, ст. 152 ЗК України. Стосовно посилань представників відповідачів про те, що на час прийняття оскаржуваного рішення, у власності [PERSON] зазначені у позовній заяві земельні ділянки не перебували, а тому права останньої із прийняттям цього рішення не є порушеними, не заслуговують на увагу, адже на даний час вказане майно перебуває у її власності, нею зазначено про порушення її прав, що відповідно до ст.4 ЦПК та ст.55 Конституції України є підставами за зверненням до суду за захистом цих прав, про що вже зазначено вище. Окрім того, як роз'яснив у своєму рішенні Конституційний Суд України (абз.4 п. 5) від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 у справі 1-9, зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 15.12.2015 року у справі 800/206/15, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Щодо посилань представника відповідача на рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 у справі 1-9, вказуючи про неможливість скасування реалізованого рішення про передання майна у власність, і коли суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх скасування, то таке роз'яснення рішення Конституційного суду стосується неможливості скасування рішення самим органом, що його постановив. Зокрема абзац 6 п. 5 вказаного рішення передбачає, що «Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання». Право на оскарження такого рішення органу місцевого самоврядування (вже реалізованого) до суду роз'яснено в абзаці 4 п. 5 цього рішення. Стосовно посилань представника відповідача [PERSON] про належність розгляду даного спору в порядку адміністративного судочинства, то враховуючи, що рішення органу місцевого самоврядування вже реалізовано та відповідачем [PERSON] отримано державний акт на право власності на спірні земельну ділянку, то даний спір належить до приватно-правового і належить розглядати в порядку цивільного судочинства. Саме таку позицію висловлено Верховним судом України у постанові №21-405а14 від 11.11.2014 року, а представником відповідача [PERSON] невірно трактовано висновки Суду у даній постанові, на яку він посилався в своїй позиції щодо необхідності розгляду даного спору в порядку адміністративного судочинства. Стосовно посилань представника відповідача [PERSON] про законні очікування останнього на неоспорюваність його прав як власника спірного майна, адже таке право набуте за рішенням компетентного органу, а проект технічної документації перевірено відповідними органами, то суд виходить із того, що законне очікування не може протиставлятися положенням ч.2 ст.19 Конституції України про пріоритетність забезпечення правового порядку. Отже, якщо судом установлено незаконність набуття права власності, відсутні підстави застосовувати концепцію «легітимних очікувань» або надати їй перевагу порівняно з нормами ст.19 Конституції України та Земельного кодексу України, що стосуються набуття права власності на земельну ділянку. Стосовно доводів позивача, то згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. За правовою позицією, викладеній у постановах Верховного суду України від 22.05.2013 року у справі №6-33цс13; від 20 травня справа №6-216цс15, від 3 червня справи №205цс15, №6-412цс15, №6-217цс15, у разі скасування рішення про передачу у власність земельної ділянки, підлягають задоволенню і вимоги про визнання недійсним, виданого на підставі такого рішення, державного акту. З урахуванням вище викладеного, суд вважає, що зазначене рішення Мішково-Погорілівської сільської ради, в частині передання у власність [PERSON] спірної земельної ділянки, має бути визнане незаконним та скасоване, а, виданий на підставі вказаного рішення державний акт на право власності на земельну ділянку - недійсним, оскільки спірна земельна ділянка, вибула з власності держави на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування, що призвело до безпідставної видачі державного акту. При цьому, суд вважає, що з прийняттям такого рішенням дотримано обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та втручанням у право власності відповідача [PERSON] щодо спірного майна, наслідками якого є позбавлення особи її власності, адже вирішуючи питання про пріоритетність прав двох власників, які на сьогодні існують щодо однієї і тієї ж земельної ділянки, правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес, а очікуванням [PERSON] на непорушність своїх прав як власника не може надаватись перевага порівняно з нормами ст. 19 Конституції України та законодавства України, що стосується набуття права власності. З урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів слід стягнути на користь позивача судові витрати.

Outcome: approved