Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області з дійсним позовом. Свої позовні вимоги мотивував тим, що з 07.10.2014 року по 30.09.2015 року він працював на МПП «Карєв». Був звільнений з роботи за угодою сторін. Під час звільнення відповідач не провів з ним розрахунок, письмово не повідомив про нараховані суми, допустив затримку розрахунку при звільненні, не виплатив компенсацію за невикористану відпустку. Посилаючись на вказані обставини просив суд стягнути з МПП «Карєв» компенсацію за невикористану відпустку у сумі 4073,52 грн. та середній заробіток за час затримки виплати компенсації у сумі 21725,44 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився. Надіслав до суду заяву про відкладення судового розгляду справи, у звязку з тим, що його керівник перебуває у відрядженні. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року у справі «Карнаушенко проти України» Суд нагадує, що "розумна" тривалість провадження повинна оцінюватись у світлі конкретних обставин справи та таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади і наскільки важливим для заявника було питання, що розглядалося. У справі «Руотоло проти Італії» від 27.02.1992 року Суд підкреслив, що трудові спори зазвичай вимагають особливої ретельності з боку національних судів. Враховуючи те, що представник відповідача втретє не прибув в судове засідання, по причині перебування у відрядженні, причини неявки відповідача суд не визнає поважними, оскільки відповідач мав змогу направити в судове засідання іншого представника і не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, суд вважає за необхідне провести заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що з 07.10.2014 року позивач працював на МПП «Карєв», що підтверджується копією трудової книжки позивача БТ-ІІ №4105535. Наказом №30/09/15 від 30.09.2015 року його було звільнено за згодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України(а.с.8). Згідно відомостей, отриманих з Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області про нарахування заробітної плати(доходу) [PERSON], за період роботи у МПП «Карєв» позивачу відпустка не надавалась. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Статтею 116\~КЗпП України\~передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Положення ст.ст. 83 КЗпП України та 24 ЗУ «Про відпустки» визначають, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Ст.6 Закону України «Про відпустки» визначено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.20\~Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до положень\~ст. 60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач не надав суду доказів на спростування вимог позивача і на підтвердження того, що ним була здійснена виплата всіх сум, що належать [PERSON] від підприємства. Оскільки під час звільнення [PERSON] відповідач не розрахувався з ним за невикористані дні щорічної відпустки, то суд, з огляду на положення ЗУ «Про відпустки», вважає за необхідне стягнути з відповідача суму компенсації за 24 дні. Також відповідно до положень ч. 1\~ст. 117 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час\~затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до положень\~Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. На підтвердження своїх позовних вимог позивач склав розрахунок, у якому визначив свою середньоденну заробітну плату у МПП «Карєв» та обрахував суму компенсації за невикористану щорічну відпустку та розмір середнього заробітку за час затримки виплати компенсації. Судом проведено розрахунок компенсації належної [PERSON] за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Встановлено, що розмір сумарного заробітку [PERSON] за період з листопада 2014 року по серпень 2015 року становить 49900 грн. Кількість відпрацьованих днів у вказаному періоді 206. Таким чином розмір компенсації за невикористану щорічну відпустку становить 5813,59 грн.(49990 / 206 х 24). Розмір середньоденного заробітку складає 232,56 грн.(5000 грн.(липень 2015 року) + 5000грн.(серпень 2015 року) / (23дні(липень 2015 року) + 20 днів (серпень 2015 року)). Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.10.2015 року по 14.04.2016 року становить 31861,48 грн. Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, не спростовані відповідачем, в звязку з чим підлягають задоволенню в межах заявлених позовних вимог в сумі 25798,96 грн.

Outcome: approved