Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

26 липня 2021 року до суду надійшов позов [PERSON] , в якому позивач просить: 1) визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 1352, вчинений 10.09.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною щодо стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк», код ЄДРПОУ 14360570, заборгованості в розмірі 69 834,03 гривень; 2) Визнати зобов`язання за кредитним договором № ZPPAGA00000339 від 14.06.2007р., укладений між [PERSON] та закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», припиненими; 3) Визнати припиненим Договір іпотеки від 14.06.2007р., укладений між [PERSON] та закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Приазовського районного нотаріального округу Запорізької області Коверзнєвим С.В. та зареєстрованим в Державному реєстрі за №868, за яким в іпотеку передано нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 4) Зняти заборону відчуження нерухомого майна, що належить [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ), а саме житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, запис про обтяження цього майна № 5137053 від 14.06.2007р. Позов обґрунтований тим, що 20.07.2021 року позивач отримав постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 1352 від 10.09.2018 року, виданого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною щодо стягнення з [PERSON] на користь АТ комерційного банку «Приватбанк» заборгованості в розмірі 69 834,03 гривень. У виконавчому написі зазначено, що [PERSON] є майновим поручителем [PERSON] за кредитним договором № ZPPAGA00000339 від 14.06.2007 року, і нотаріусом запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно - житловий будинок [ADDRESS] , і за рахунок реалізації нерухомого майна стягнути суму 69 834,03 гривень, яка складається з: 11881,91 грн. - заборгованість за кредитом; 25021,09 грн. - заборгованість за відсотками; 1700,00 грн. - заборгованість за комісією; 24572,27 грн. - заборгованість за пенею; 3158,76 грн. - штраф; 3500,00 грн. - витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису, а всього 69834,03 грн. Строк за який проводиться стягнення становить 11 років 1 місяць 4 дні. (з 14.06.2007 по 18.07.2018). Позивач стверджує, що виконавчий напис видано незаконно. Так, 14.06.2007 р. між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір. Також, 14.06.2007 р. між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Коверзнєвим С.В. за № 868, відповідно до умов якого [PERSON] виступив майновим поручителем перед банком (іпотекодержателем) за зобов`язаннями по кредитному договору ZPPAGA00000339 від 14.06.2007 року на суму 28750,00 грн. зі строком з 14.06.2007 р. по 13.06.2017 р., та передав і іпотеку житловий будинок [ADDRESS] . На підставі вказаного договору до Державного реєстру іпотек внесений запис № 5137248, та до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна внесений запис № 5137053. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, 14.09.2015 року банк звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] суми боргу. Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 15.10.2015 р. позов банку задоволено, стягнено з [PERSON] заборгованість у загальному розмірі 21780,42 грн., яка складається з: 13902,89 грн. - заборгованість за кредитом, 5249,10 грн. - заборгованість за процентами, 450,00 грн. - заборгованість за комісією, 903,17 грн. - пеня, та штрафи 250,00 грн. і 1025,26 грн. Звернувшись до суду з позовом банк використав своє право дострокового стягнення боргу, та тим самим змінив строк виконання основного зобов`язання, який настав 15.09.2015 р. Таким чином, після звернення банку до суду, кредитний договір припинив свою дію, і після ухвалення судом рішення, правовідносини сторін перейшли у площину виконання судового рішення. З метою примусового виконання, банк отримав виконавчий лист та 03.03.2016 р. було відкрито виконавче провадження № 50375765, яке зараз закінчене у зв`язку з фактичним виконанням. Проте, незважаючи на існування судового рішення про стягнення з боржника коштів, банк звернувся до приватного нотаріуса, яка 10.09.2018 р. видала оскаржуваний виконавчий напис. Позивач зазначає, що вказаний виконавчий напис виданий з порушеннями вимог законодавства. Так, Постанова КМУ № 1172 від 29.06.1999 р., якою затверджений перелік документів, на підставі яких стягнення провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, у редакції станом на час видання виконавчого напису, з урахуванням постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14, не передбачали можливість вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору. Крім того, в порушення п. 283 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, позивач не одержував будь-якої письмової вимоги про усунення порушень. Також, позивач вказує, що з невідомих причин заборгованість вказана нотаріусом з 14.06.2007 р. та незрозуміло, чому у таких сумах, докази безспірності боргу відсутні. Відповідач в порушення вимог законодавства розрахував суму боргу по кредитному договору, який припинив свою дію 15.09.2015 р. Борг по основному зобов`язанню погашений, що свідчить про відсутність ознак безспірності боргу. У зв`язку з цим позивач наполягає на незаконності виконавчому напису. Крім того, на даний час зобов`язання за кредитним договором виконані повністю, виконавче провадження закінчено. У зв`язку з припиненням основного зобов`язання, іпотека також припинилась. За несвоєчасне повернення грошових коштів банк має право використати своє право щодо нарахування процентів та втрат від інфляції на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, але такі правовідносини не є частиною кредитного договору. Таким чином, позивач вважає, що у зв`язку з достроковим стягненням банком заборгованості з боржника та повним виконанням рішення суду, є підстави для визнання зобов`язань за кредитним договором та договором іпотеки припиненими і зняття заборони з нерухомого майна. Ухвалою судді від 27.07.2021 року відкрито спрощене позовне провадження, призначено розгляд справи на 26.08.2021 року; витребувано у приватного нотаріуса копії матеріалів нотаріальної справи щодо вчинення виконавчого напису; зобов`язано відповідача надати суду копії всіх документів, які подавались для вчинення виконавчого напису. Ухвалою суду від 27.07.2021 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову, зупинено стягнення за виконавчим написом. 16.08.2021 року до суду надійшов відзив банку, в якому відповідач позов не визнав. Зазначив, що банком здійснювалось направлення у досудовому порядку вимог до позивача, але вони залишились без задоволення. Позивач частково оплачував борг, що свідчить про переривання позовної давності, виконавчий напис видано правомірно за весь строк користування кредитом. Позивачем не доведено факт погашення боргу за кредитом. 20.08.2021 року на виконання ухвали, до суду від приватного нотаріуса надійшли копії матеріалів нотаріальної справи. В судове засідання позивач не прибув, від його представника адвоката Алексеєнко В.П. надійшла заява про розгляд справи без його участі, позов підтримує. Відповідач в судове засідання уповноваженого не направив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у відзиві заявив клопотання про розгляд справи без його участі. Треті особи в судове засідання не прибули, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлені судом фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини. Під час розгляду справи судом встановлено, що 14.06.2007 р. між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», було укладено кредитний договір № ZPPAGA00000339, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредитну лінію в сумі 28750,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом 1,17 % на місяць на залишок заборгованості та щомісячної комісії 0,20 %, строком до 13.06.2017 р. Щомісячний платіж по кредиту складав 441,71 грн. (п. 7.1 Договору). 14.06.2007 р. між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Коверзнєвим С.В. за № 868, відповідно до умов якого [PERSON] виступив майновим поручителем перед банком (іпотекодержателем) за зобов`язаннями по кредитному договору № ZPPAGA00000339 від 14.06.2007 року на суму 28750,00 грн. зі строком з 14.06.2007 р. по 13.06.2017 р., та передав і іпотеку житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до п. 30 Договору іпотеки, договір діє до повного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. На підставі вказаного договору до Державного реєстру іпотек внесений відповідний запис № 5137248, та до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна внесений запис № 5137053. Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 15.10.2015 року задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , стягнено з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № ZPPAGA00000339 від 14.06.2007 року у загальному розмірі 21780,42 грн., яка складається з: 13902,89 грн. - заборгованість за кредитом, 5249,10 грн. - заборгованість за процентами, 450,00 грн. - заборгованість за комісією, 903,17 грн. - пеня, та штрафи 250,00 грн. і 1025,26 грн., та судові витрати. 27.02.2016 року на виконання вказаного судового рішення виданий виконавчий лист. 03.03.2016 року Приазовським ВДВС у Мелітопольському районі Запорізької області відкрито виконавче № 50375765. Постановою державного виконавця від 22.07.2021 року виконавче провадження закінчено у зв`язку з повною сплатою заборгованості. 10.09.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною вчинено виконавчий напис № 1352 про стягнення з [PERSON] на користь АТ Комерційного банку «Приватбанк» заборгованості в розмірі 69 834,03 гривень. У виконавчому написі зазначено, що [PERSON] є майновим поручителем [PERSON] за кредитним договором № ZPPAGA00000339 від 14.06.2007 року, і нотаріусом запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно - житловий будинок [ADDRESS] , і за рахунок реалізації нерухомого майна стягнути суму 69 834,03 гривень, яка складається з: 11881,91 грн. - заборгованість за кредитом; 25021,09 грн. - заборгованість за відсотками; 1700,00 грн. - заборгованість за комісією; 24572,27 грн. - заборгованість за пенею; 3158,76 грн. - штраф; 3500,00 грн. - витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису, а всього 69834,03 грн. Строк за який проводиться стягнення становить 11 років 1 місяць 4 дні. (з 14.06.2007 по 18.07.2018). У матеріалах нотаріальної справи міститься копія письмової вимоги віл банку до [PERSON] та [PERSON] , квитанції про їх відправлення 07.08.2018 р. цінним листами. Докази отримання вказаних вимог відсутні. Також, у матеріалах нотаріальної справи міститься виписка по рахунку, згідно з якої банком нараховувалась заборгованість із відсотків, пені, штрафів і комісії по 18.07.2018 р. Постановою державного виконавця від 20.07.2021 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 1352 від 10.09.2018 року. Відповідно до встановлених правовідносин, суд керується такими нормами права. Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є , зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. На підставі ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом;майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат»(далі - Закон «Про нотаріат») нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України. Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Згідно ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат», передбачено умови вчинення виконавчих написів, згідно із якими нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Відповідно до затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводяться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, для одержання виконавчого напису подаються нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку). Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Згідно ст. 89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис; найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення; розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. Згідно ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Так, безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору, зокрема, щодо її розміру, строків, за яких вона нарахована тощо, а відтак, і документів, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріус вчиняє виконавчий напис. Документи, що встановлюють заборгованість, насамперед мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором. Згідно висновків, зроблених Верховним Судом України у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс17 у справі № 754/9711/14-ц, безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак, безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком. Захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Зі змісту постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року по справі № 564/2199/15-ц вбачається, що після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припиняє свою дію, а позивач втрачає можливість нарахування та стягнення відсотків за кредитним договором. Зазначені висновки містяться також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18). Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17). При цьому лише та обставина, що у виконавчому написі зазначено більшу суму заборгованості за кредитом, ніж у повідомленні, не свідчить про наявність спору про розмір заборгованості (постанова Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15). Під час розгляду справ такої категорії суд перевіряє право стягувача на вчинення вказаної дії, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій нотаріуса та встановлює той факт, чи дійсно розмір заборгованості, що підлягає стягненню, у тому числі розмір процентів, неустойки (штрафу, пені), якщо такі належать до стягнення, відповідає сумі, вказаній у виконавчому документі, та залежно від встановленого ухвалює рішення про відмову чи задоволення позову. Як роз`яснено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився. У постанові Великої палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц зазначено, що враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16), про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Оцінка доказів і мотиви суду. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, відповідно до яких кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК України). Аналізуючи зібрані у справі докази у співставленні з наведеними положеннями законодавства, суд приходиться до висновку, що відповідачем не доведено безспірності заборгованості. При цьому, суд бере до уваги, що ухваленням Приазовським районним судом Запорізької області рішення 15.10.2015 року про стягнення з [PERSON] всієї заборгованості за кредитним договором, банк змінив строк виконання зобов`язань, який настав 15.10.2015 року. Після вказаного терміну у банку були відсутні правові підстави для подальшого нарахування процентів, комісій та неустойки на умовах договору. Проте, як свідчить виписка по рахунку, яка подавалась приватному нотаріусу, банк продовжував здійснювати нарахування після ухвалення рішення, не маючи для цього правових підстав. Жодних доказів на підтвердження безспірності боргу відповідач суду не надав. Тому, на переконання суду, цих аргументів достатньо для висновку про незаконність вчинення виконавчого напису, а відтак позовні вимоги в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, слід задовольнити. Водночас, суд відхиляє доводи позивача про незаконність виконавчого напису з інших підстав. Так, суд звертає увагу, що виконавчий напис вчинений у межах трирічного строку після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості з [PERSON] , як того вимагає ст. 88 Закону України «Про нотаріат». У матеріалах нотаріальної справи містяться докази направлення вимог до боржника і поручителя. Виконавчий напис вчинено на підставі укладеного і нотаріально посвідченого договору іпотеки. Також, на час вчинення виконавчого напису рішення суду про стягнення заборгованості не було повністю виконано, а отже банк мав право звертатись до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, але за умови надання документів про безспірність заборгованості. В частині позовних вимог про припинення кредитного договору і договору іпотеки, суд зазначає таке. Суд вище звертав увагу, що після 15.10.2015 року банк не мав правових підстав для нарахування відсотків, комісій та неустойки на умовах договору. При цьому суд спирається на правові висновки Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, перераховані вище. 22.07.2021 року виконавче провадження з примусового виконання рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 15.10.2015 року було закінчено у зв`язку з повною сплатою боргу. Відповідач не надав суду жодних доказів, які би підтверджували наявність заборгованості у позивача [PERSON] з урахуванням повного виконання рішення суду та відсутності у банку права подальшого нарахування відсотків, комісій та неустойки на умовах договору. Суд погоджується з доводами позивача про те, що у зв`язку з несвоєчасним погашенням боргу у банку виникло право вимагати сплати трьох відсотків річних та втрат від інфляції на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за весь період прострочення, проте такі вимоги не були предметом кредитного договору і відповідачем не заявлялись. За таких умов, суд приходить до висновку, що зобов`язання за кредитним договором № ZPPAGA00000339 від 14.06.2007 року припинилось на підставі ст. 599 ЦК України, тобто у зв`язку з повним виконанням. Відтак, договір іпотеки, який був укладений на забезпечення виконання вказаного кредитного договору, також слід вважати припиненим на підставі ст. 17 Закону України «Про іпотеку», тобто у зв`язку з припиненням основного зобов`язання. З огляду на припинення кредитного договору і договору іпотеки, відсутні підстави для подальшого обмеження права власності позивача на будинок і збереження чинності записів про іпотеку, як заборону відчуження нерухомого майна, у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. На переконання суду, позовні вимоги в частині зняття заборони є похідними від вимог про припинення зобов`язань та є ефективним способом захисту прав позивача. На цих підставах суд вважає, що позов в частині припинення зобов`язань та зняття заборони також підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що позивач у даній справі звільнений від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», і тому такі витрати у справі відсутні. Проте, позивачем заявлено до стягнення витрати на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн., на підтвердження чого надано такі документи: копію договору про надання правової допомоги від 20.07.2021 року; розрахунок судових витрат, у якому зазначено, що сума правової допомоги складається з вартості консультації, аналізу матеріалів та складання процесуальних документів, супровід справи в суді - 1500,00 грн.; копію квитанції від 20.07.2021 р. до прибуткового касового ордера на суму 8000,00 грн. Суд приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 3ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Оцінюючи заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу в контексті обсягу наданих адвокатом послуг, суд враховує, що справа розглянута за відсутності учасників справи, а тому сума гонорару за участь у судовому засіданні в розмірі 1500,00 грн. є явно необґрунтованою. Водночас, як роз`яснено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020року (справа № 755/9215/15-ц), обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.… ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.… саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. (пункти 36, 39, 44 постанови). Тому, враховуючи що послуги з консультації, аналізу матеріалів, складання позову були фактично надані і пов`язані з розглядом справи, а відповідач не надав жодних заперечень про їх розмір, суд присуджує до стягнення суму правової допомоги у заявленому в цій частині розмірі - 6500,00 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved