Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

[PERSON] , звернувся до Котовського міськрайонного суду Одеської області із вищевказаним позовом. Позов мотивовано тим, що на підставі договору дарування від 25 квітня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу (реєстр № 1024), йому належить на праві приватної спільної часткової власності 117/1000 часток нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Співвласниками зазначеного приміщення є [PERSON] , якій на підставі договору купівлі-продажу від 29 вересня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу (реєстр №2160), належить 883/1000 часток нежитлової будівлі та Товариство з обмеженою відповідальністю «Істрейт», якому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу (реєстр №1996) належить 692/1000 часток нежитлової будівлі. При зверненні позивача до державного реєстратора по питанню реєстрації права власності на вказане нерухоме майно, йому було відмовлено, оскільки не було подано договір або рішення суду про поділ, або виділ в натурі частки майна, що перебуває у спільній частковій власності для всіх, або одного. Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач зменшивши позовні вимоги просить суд винести рішення, яким виділити в натурі із майна, що є у спільній частковій власності та визнати за ним право приватної власності на нежитлові приміщення на першому поверсі нежитлової будівлі літ. «А», загальною площею 127,2 кв.м., в складі приміщень: комора 124 площею 2,2 кв. м., приміщення 125 площею 14,0 кв.м., 126 - площею 18,0 кв.м., 127 - площею 17,7 кв.м., 128 - площею 3,5 кв.м., 129 - площею 21,2 кв.м., 130 - площею 17,7 кв.м., 131 - площею 1,6 кв.м., 132 - площею 15,5 кв.м., туалет 133 площею 9,0 кв.м., туалет 134 площею 6,8 кв.м., термінал літ. «В» загальною площею 904,2 кв.м., автостанція літ. «В1» загальною площею 33,6 кв.м., вимощення І, за адресою: [ADDRESS] . Позивач у підготовче засідання не з`явився. Подав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав повністю, позов просив задоволити, а справу просив розглядати у його відсутності. [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. В задоволенні позову не заперечувала. Представник ТОВ «Істрейт» подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позов визнав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не проводилось. Згідно вимог ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно вимог ч.4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно вимог ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вивчивши матеріали справи і давши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 р., кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов`язків або встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Суд зазначає, що Конвенція про захист прав і основоположних свобод людини є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України. Згідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 25 квітня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу (реєстр № 1024), [PERSON] належить на праві приватної спільної часткової власності 117/1000 часток нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Співвласником зазначеного приміщення є [PERSON] , власність якої 883/1000 частин зазначеного приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 29 вересня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу (реєстр №2160) та ТОВ «Істрейт» є власником 692/1000 частин зазначеної нежитлової будівлі на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу (реєстр №1996). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 квітня 2018 р., [PERSON] являється власником 117/1000 частки нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки Управління архітектури, містобудування та земельних відносин Подільської міської ради№ 273 від 26 травня 2020 року вбачається, що окремій частині нерухомому майну гр. [PERSON] можливо надати окрему поштову адресу: [ADDRESS] . З Висновку щодо технічної можливості поділу об"єкта нерухомого майна від 16 березня 2020 року слідує, що за технічними показниками об"єкт нерухомого майна може бути виділено в натурі в цілу частку із спільно-часткової власності [PERSON] , яка належить йому згідно договору дарування від 25 квітня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу (реєстр № 1024), що складає 177/1000 частку власності на будівлю за адресою: [ADDRESS] . При зверненні позивача до державного реєстратора по питанню реєстрації права власності на вказане нерухоме майно, йому було відмовлено, оскільки не було подано договір або рішення суду про поділ, або виділ в натурі частки майна, що перебуває у спільній частковій власності для всіх, або одного. Спірні правовідносини регулюються главою 26 ЦК України «Право спільної власності». Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України - власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Отже, з аналізу вказаних вище правовстановлюючих документів та положень статті 356 ЦК України вбачається, що позивач та відповідач є суб`єктами спільної часткової власності. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України). Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ст. 364 ЦК України). Згідно ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Встановлено, що належні [PERSON] 117/1000 частки нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , є відокремленою часткою. Відсутність правовстановлюючого документу, що засвідчує право власності позивача на окремо виділену частку позбавляє його можливості відповідно до вимог чинного законодавства вчиняти правочини (без згоди інших співвласників). Як врегульовано Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007р. № 55 (1.2.) поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна. Поділ майна між співвласниками є однією з підстав для припинення права спільної часткової власності. Таким чином, юридичним наслідком поділу майна завжди є припинення права спільної часткової власності між колишніми учасниками. Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками, згідно ч.1 ст. 367 ЦК України, за домовленістю між ними. Згідно п.6.Постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 04.10.91 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За умовами ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved