Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

27.06.2019р. до суду звернувся [PERSON] із позовом до ДП «ВО «Карпати», де просить визнати протиправним та скасувати наказ ДП «ВО «Карпати» від 04.06.2019р. № 2642-к «Про припинення трудового договору»; поновити його на роботі на раніше займаній посаді; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.06.2019р. по день поновлення на роботі. Позов мотивований тим, що працюючи контролером якості (3-го розряду) відділу якості ДП «ВО «Карпати», він був увільнений (звільнений від виконання посадових обов`язків) із збереженням місця роботи (посади) та середнього заробітку в зв`язку із призовом на військову служба з 12.11.2017р. Надалі, 02.05.2019р. ним був укладений контракт з Міністерством оборони України про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб офіцерського складу, та відповідно до наказу начальника Озброєння Збройних Сил України (по особовому складу) від 02.05.2019р. № 39 прийнято на військову службу за контрактом на посаду начальника служби пального і мастильних матеріалів матеріально-технічного забезпечення 48-го арсеналу Озброєння Збройних Сил України. В зв`язку з укладенням контакту, він 04.06.2019р. звернувся із заявою до керівництва ДП «ВО «Карпати», в якій повідомив про дану обставину та просив зберегти за ним місце роботи, посаду і середній заробіток на підприємстві під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, що передбачено ч.3 ст.119 КЗпП України. Однак, керівництво ДП «ВО «Карпати» прийняло рішення про звільнення його на підставі п.3 ст.36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу, про що був виданий наказ від 04.06.2019р. № 2642-к «Про припинення трудового договору», яким було порушено його права, передбачені ч.3 ст.119 КЗпП України. Через порушення вказаних вимог закону та його незаконного звільнення, він вимушений звернутись до суду із вказаним позовом. Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 01.07.2019р. за вказаною позовною заявою відкрите провадження, яке визначено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження. 28.08.2019р. на адресу суду надійшов письмовий відзив ДП «ВО «Карпати» на позовну заяву (вх. № 7739/19), а пізніше 29.08.2019р. (вх. № 7786/19) та 09.09.2019р. (вх. № 8217/19) доповнення до нього, де відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на те, що строк проведення мобілізації визначається Президентом України в рішенні про її проведення, особливий період в Україні, який розпочався з моменту видання Президентом України першого Указу «Про мобілізацію» та тривав протягом строку, визначеного Указами, відповідно закінчився о 14.00год. 26.12.2018р., тобто, на час укладення контракту позивачем (20.05.2019р.) в Україні особливий період не діяв, та гарантії, передбачені ч.3 ст.119 КЗпП України на нього не розповсюджувались. Укладаючи контракт із Збройними силами України, позивач уклав строковий трудовий договір (контракт) з Міністерством оборони України, яким передбачено його посаду (начальника служби пального і мастильних матеріалів матеріально-технічного забезпечення 48-го арсеналу Озброєння Збройних сил України), права та обов`язки, строк виконання обов`язків та матеріальне забезпечення (оплату праці), тобто добровільно, за власною ініціативою, змінив роботодавця з ДП «ВО «Карпати» на Міністерство оборони України. Укладення строкового контакту на один рік, а не на час дії особливого періоду, на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, свідчать про відсутність особливого періоду на час його укладення. Крім того, відповідно до наказу генерального директора ДП «ВО «Карпати» від 10.11.2017р. № 5310-к, [PERSON] було увільнено (звільнено від виконання посадових обов`язків) з 12.11.2017р. у зв`язку із призовом осіб офіцерського складу із збереженням за ним місця роботи та середнього заробітку, однак останній після проходження строкової військової служби у встановлений законом строк до роботи не приступив, а повідомив про укладення ним контакту зі Збройними силами України. Також звертає увагу на те, що ДП «ВО «Карпати» є господарюючим суб`єктом, який здійснює свою діяльність на комерційній основі, основним видом діяльності якого є виробництво кабельно-провідникової продукції. Передбачене ч.3 ст.119 КЗпП України грошове забезпечення працівникам, яке здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», державою не забезпечено у зв`язку із відсутністю видатків державного бюджету на ці цілі, отже виплата грошового забезпечення таким працівникам повністю покладена на роботодавця, що є порушенням вимог ч.3 ст.119 КЗпП України, що додатково свідчить про відсутність в державі особливого періоду. Посилання позивача на правову позицію Верховного Суду щодо тлумачення терміну «Особливий період», викладену в Постанові від 25.04.2018р. у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17), та лист Голови Верховного Суду від 13.07.2018р. № 60-1543/0/2-18, не доречне, оскільки останні не є правовою нормою, а отже не породжують жодних прав та обов`язків. Заявою про уточнення позовних вимог, яка надійшла на адресу суду 18.09.2019р. (вх. № 8516/19) на виконання ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 13.09.2019р., позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ ДП «ВО «Карпати» від 04.06.2019р. № 2642-к «Про припинення трудового договору»; поновити його на роботі на раніше займаній посаді; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.06.2019р. по 31.08.2019р. у розмірі 33280,78грн., та за кожен наступний робочий день по день прийняття рішення суду про поновлення на роботі з розрахунку середнього заробітку 537,43грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, зазначених ним в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] Н.І. заперечувала проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві проти позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав: Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено з матеріалів цивільної справи, позивач [PERSON] відповідно запису № 01 в трудовій книжці серії [NUMBER] , заповненій 13.02.2017р. відділом персоналу ДП «ВО «Карпати», на підставі наказу відповідача № 751-к від 10.02.2017р. був з 13.02.2017р. прийнятий на це підприємство на роботу на посаду контролера якості третього розряду відділу якості. Згідно наказу № 2642-к від 04.06.2019р. (запис в трудовій книжці за порядковим № 02), позивач [PERSON] звільнений з 01.05.2019р. у зв`язку із вступом на військову службу п.3 ст.36 КЗпП України. З наданої копії Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, який набрав чинності 02.05.2019р., вбачається, що позивач [PERSON] добровільно уклав зазначений строковий контракт з Міністерством оборони України в особі тимчасово виконуючого обов`язки начальника Озброєння Збройних Сил України полковника [PERSON] , де взяв на себе зобов`язання пройти військову службу у Збройних Силах України протягом одного року. Відповідно до витягу із наказу начальника Озброєння Збройних Сил України тимчасово виконуючого обов`язки начальника Озброєння Збройних Сил України полковника Стецюка [PERSON] І. від 02.05.2019р. № 39, лейтенанта [PERSON] прийнято на військову службу за контактом осіб офіцерського складу на посаду начальника служби пального і мастильних матеріалів матеріально-технічного забезпечення 48 арсеналу Озброєння Збройних Сил України на один рік з 02.05.2019р. до 02.05.2020р. Відповідно до положень\~статті 17 Конституції України, оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Згідно частин 1 та 3\~статті 21\~КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 65\~Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову)службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно да частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно вимог частини 3 статті 119\~КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав на гарантій, передбачених нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами. За змістом ст.\~3\~Закону України\~«Про оборону\~України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період. Відповідно до вимог ст.\~1\~Закону України\~«Про мобілізаційну\~підготовку та\~мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Згідно з вимогами ст.1\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Відповідно до вимог ч.ч. 1,2 статті 2\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Згідно частини 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України. Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Судом встановлено, що позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України з 02 травня 2019 року, строком на один рік. Як слідує зі змісту ч. 3 ст.\~119\~КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період. Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. Таким чином, позивач уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і останній, як військовослужбовець, несе службу особливого характеру під час дії в державі особливого періоду, а тому користується пільгами, передбаченими статтею 39\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» та частиною третьою статті 119 КЗпП України. Саме такого правового висновку дійшов Верховний Суд у справі за № 323/1252/17 у постанові від 20 червня 2018 року. З врахуванням вищезазначених норм закону, встановлених обставин справи, суд вважає, що звільнення позивача за п.3 ст.36\~КЗпП України не відповідає вимогам закону, а тому вимоги про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі підлягають до задоволення. Відповідно до вимог ч.ч. 1,2 та другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25.05.2016року у справі №6-511цс16, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки Законом не передбачено будь-яких підстав для його зменшення. Середній заробіток працівника визначається відповідно до вимог ст.\~27\~Закону України\~«Про оплату\~праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 08.02.1995\~року №\~100 (далі Порядок). Згідно з пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою\~Кабінету Міністрів\~України «Про\~затвердження Порядку\~обчислення середньої\~заробітної плати»\~№ 100\~від 08\~лютого 1995\~року (з подальшими змінами і доповненнями), нарахування\~\~виплат,\~\~що обчислюються\~\~із\~\~середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З довідки ДП «ВО «Карпати» від 17.09.2019р. № 1470/16-24, вбачається, що середній заробіток [PERSON] за одну годину становить 67,37грн. Виходячи з цього розміру, середньоденна (годинна) заробітна плата за останні два місяці роботи, становить 538,96грн. Позивач згідно поданої позовної заяви, визначає початковий період стягнення середнього заробітку 04.06.2019р., а тому виходячи з принципу диспозитивності, який визначає, що суд розглядає справи виключно в межах заявлених позовних вимог (ч.1 ст.13 ЦПК України), при обрахуванні суми середнього заробітку також виходить з цієї дати. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 червня по 08 листопада 2019 року становить 59285,60грн., без врахування податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів (538,96грн. /середньоденна заробітна плата/ х 110дн. /робочих дня вимушеного прогулу/). Згідно частин 1, 6\~статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Виходячи зі змісту вказаних положень закону, в дохід держави з відповідача на користь держави повинні бути стягненні судові витрати у розмірі 1536,80грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved