Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обгрунтування позову вказав, що 09.02.2015 року відповідач [PERSON] взяв у позивача гроші в борг в сумі 40000,00 грн., по що надав позивачеві розписку від 09.02.2015 року та в якій зобов"язався борг повернути за вимогою позивача на протязі 60 - ти днів. 31.03.2016 року позивач надіслав відповідачеві вимогу та попросив повернути борг. Вимога була проігнорована. 04.05.2016 року позивач знову повторно звернувся до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, але вимога звову проігнорована, відповідач не бажає повертати борг добровільно, тому позивач звертається до суду за захистом своїх порушених прав та просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики від 09.02.2015 року в розмірі 40 000, 00 грн. ( сорок тися гривень) та судові витрати. В судове засідання позивач [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності на позовних вимогах наполягає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день слухання справи повідомлявся. Дослідивши наявні у справі матеріали, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 09.02.2015 року відповідач [PERSON] взяв у позивача гроші в борг в сумі 40000,00 грн., по що надав позивачеві розписку від 09.02.2015 року та в якій зобов"язався борг повернути за вимогою позивача на протязі 60 - ти днів. 31.03.2016 року позивач надіслав відповідачеві вимогу та попросив повернути борг. Вимога була проігнорована. 04.05.2016 року позивач знову повторно звернувся до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, але вимога звову проігнорована, відповідач не бажає повертати борг добровільно, тому позивач звертається до суду за захистом своїх порушених прав (л.с. 4 - розписка). Згідно зі ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. У листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] надав позивачу розписку про отримання в борг грошей, а отже сторони дотримались письмової форми договору. В судове засідання відповідач не з'явилася, докази на спростування позовних вимог суду не надав. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом положень ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в сумі 40000,00 грн. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору за позовом майнового характеру у розмірі 551,20 гривень, що підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved