Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду до Трубайцівської сільської ради Хорольського району Полтавської області про встановлення факту належності спадкового майна спадкодавцю та про визнання права на спадкове майно в порядку спадкування за законом, мотивуючи його тим, що [INFO] померла його дружина, [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на все належне їй майно та майнові права в тому числі і право на земельну ділянку площею 0,85 умовних кадастрових га. яка розташована по [ADDRESS] . Право на вказану земельну ділянку була успадкована [PERSON] після смерті своє матері, [PERSON] яка померла [INFO] в порядку ст.549 ЦК України 18.07.1963 року, право на яку остання мала відповідно до рішення № 13 Трубайцівської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 19.03.1997 року. За життя ні [PERSON] ні [PERSON] не оформили належним чином своє право на вказану земельну ділянку. В судове засідання позивач не з"явився, але в позовній заяві прохав суд провести розгляд справи за його відсутності. В судове засідання представник відповідача Трубайцівської сільської ради Хорольського району Полтавської області не з"явився, але подали заяву про розгляд справи за відсутності представника сільської ради. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється,що відповідає положенням ч. 2ст. 247 ЦПК України. Врахувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку відповідача, викладену у письмовій заяві, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Хорольською державною нотаріальною конторою, на підставі заяви позивача про прийняття спадщини було відкрито спадкову справу на майно померлої [INFO] [PERSON] , за № 170/2018. Після звернення до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 0,85 умовних кадастрових га., що в по [ADDRESS] , право на яку за життя належало, [PERSON] , позивачу листом за вих.№ 343/02-14 від 03.06.2020 року повідомлено, що 24.07.2018 року у Хорольській державній нотаріальній конторі на підставі його заяви про прийняття спадщини в порядку ч.З ст. 1268 ЦК України було відкрито спадкову справу № 170/2018 до майна [PERSON] , 1938 року народження, дата смерті: [INFO] , останнє місце проживання: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини позивач, [PERSON] , проживав разом зі спадкодавцем (інших заяв про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини у даній спадковій справі немає; позивач, є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину). [INFO] померла мати [PERSON] - [PERSON] , останнім місцем проживання якої було с. Бовбасівка Хорольського району Полтавської області. Спадщину після [PERSON] прийняла [PERSON] (спадкова справа № 469/2002 до майна [PERSON] передана на зберігання до Полтавського обласного державного нотаріального архіву - м . Полтава, вул. Шевченка,13). [PERSON] у 1997 році набула право на земельну ділянку площею 0,85га на території села Бовбасівка для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, однак документи, що підтверджують її право власності на земельну ділянку відсутні. Відповідно до ст. 68 ЗУ «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус встановлює склад спадкового майна, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, провадиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. У випадку відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно, позивач має право в судовому порядку, надавши суду всі необхідні та достатні докази, вирішувати питання належність спадкодавцю конкретного нерухомого майна та про визнання за ним права власності в порядку спадкування на нележне спадкове майно Житловий будинок та господарські приміщення які знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до погосподарської книги № 2 за 2011-2018 роки по Трубайцівській сільській раді Хорольського району Полтавської області, рахуються за позивачем, [PERSON] Викладені обставини підтверджуються наступними письмовими доказами: Копією свідоцтва про смерть [PERSON] ; Копією свідоцтва про смерть [PERSON] ; Копією довідки виконавчого комітету Трубайцівсько сільської ради Хорольського району № 257/02-46 від 01.06.2020 року; Копією архівного витягу з рішення № 13 Трубайцівської сільської ради Хорольського району Полтавської області; Копією паспорта та ідентифікаційного коду [PERSON] ; Копією свідоцтва про одруження [PERSON] ; Копією свідоцтва про народження [PERSON] ;; Копією виписки з погосподарсько книги № 2 за 2011-2018 роки по Трубайцівській сільській раді; Копією листа нотаріуса за вих № 48/02-14 від 14.04.2020 р.; Копією звіту про експертну грошову оцінку земельно ділянки; Копією технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна. Відповідно до ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осібю право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спобіг, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інетерсу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відтак, зазначена норма визначає об`єкт захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні чи невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для повновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №1-10/2004 визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Таким чином, під способами захисту суб`єктивних цивільних прав/інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться повновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та охоронюваних законом інтересів. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України випливає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом ніж той, який встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально- правових способів захисту цивільно права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8-9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13. За даних обставин суд приходить до висновку, що права позивача є доведеним, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: approved