Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Приазовського районного суду Запорізької області з вказаною позовною заявою, і якій просить: визнати протиправним та скасувати наказ № 105-о від 12.09.2016 року «Про звільнення [PERSON]П.»; поновити його на посаді інспектора з охорони природного заповідного фонду 1 категорії Степанівського ПО НДВ [PERSON] національного природного парку з дня звільнення, з 13.09.2016 року, та допустити негайне виконання рішення суду; зобовязати відповідача виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.09.2016 р. по день прийняття судового рішення. [PERSON] свої позовні вимоги мотивує тим, що з 08.10.2015 року він працював на посаді інспектора з охорони природного заповідного фонду 1 категорії Степанівського ПО НДВ [PERSON] національного природного парку. Наказом № 105-о від 12.09.2016 р. був звільнений з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України за прогули від 01 та 02 вересня 2016 року. Своє звільнення вважає протиправним, тому що відповідач допустив порушення законодавства про працю, оскільки підставою для прийняття вказаного наказу був акт службового розслідування від 12.09.2016 року та протокол засідання ради трудового колективу від 12.09.2016 року про надання згоди на звільнення. Проте, зміст протоколу засідання йому невідомий, на нараду його запрошено не було , участі в ньому не приймав, копію протоколу йому не надавали. Крім того, зазначені факти про ніби-то його прогули не відповідають дійсності, оскільки 01 вересня 2016 року він перебував на роботі та виконував свої службові обовязки, його бачили співробітники, і сам особисто заступник директора [PERSON]; 02 вересня 2016 року він був відсутнім на роботі з поважної причини у звязку з хворобою. Посилаючись на вищевказані доводи, [PERSON] у своєму позові просить поновити його на попередній роботі в [PERSON] національному природному парку на посаді інспектора. Стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 13.09.2016 року. Також, зазначає, що причина пропуску для звернення до суду з вказаними вимогами є поважною, оскільки у встановлений законом строк, передбачений ст.. 233 КЗпПУ, він звернувся з адміністративним позовом до Запорізького окружного адміністративного суду, ухвалою судді якого йому стало відомо, що йому слід звертатися до суду загальної юрисдикції. Ухвалою суду від 31 жовтня 2016 року було відкрите провадження по справі та неодноразово справа призначалася до розгляду.. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат [PERSON] підтримали заявлені вимоги та просять позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] НПП у судове засідання не зявився, проте надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, в матеріалах справи мається заява про розгляд справи у його відсутність. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Вимогами ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що наказом № 69-о від 08.10.2015 року [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду інспектора з охорони ПВФ І категорії Степанівського ПО НДВ, що підтверджується копією трудової книжки /а.с. 4/. Наказом № 185-о від 12 вересня 2016 року [PERSON] було звільнено з посади інспектора з охорони ПВФ І категорії Степанівського ПО НДВ за прогули 01 та 02 вересня 2016 року, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України /а.с. 5/. Відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звільнений був 12 вересня 2016 року, з позовом про поновлення на роботі звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду 07.10.2016 року, ухвалою судді від 13.10.2016 року /а.с. 17-18/ позовна заява [PERSON] була залишена без руху, та ухвалою від 16.11.2016 року /а.с. 73/ була йому повернута; 28.10.2016 року [PERSON] звернувся до Приазовського районного суду з вказаною позовною заявою. Таким чином, суд вважає, що причина пропуску строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу є поважною, а тому [PERSON] слід поновити строк для звернення до суду, та розглянути його позовну заяву по суті. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 21 КЗУпП трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю. Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗУпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботів більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно до ст.. 147 КЗУпП, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Статтями 148-149 КЗУпП передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рухаючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від правопорушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Так, на підставі актів про відсутність працівника [PERSON] на робочому місці 01 вересня 2016 року з 08-45 години до 17 години /а.с. 46/, та про відсутність працівника [PERSON] на робочому місці 02 вересня 2016 року з 08-45 години до 17 години /а.с. 46/, було винесено наказ № 48 від 05 вересня 2016 року /а.с. 49/ про призначення службової перевірки факту відсутності на робочому місці інспектора з охорони ПЗФ [PERSON] 1-02.09.2016 року; та запропоновано [PERSON] надати письмові пояснення; за результатами службової перевірки підготувати проект наказу про вжиття заходів дисциплінарного впливу. 07 вересня 2016 року [PERSON] надав письмові пояснення /а.с. 7/. 12 вересня 2016 року заступник директора [PERSON] звернувся з поданням до голови трудового колективу /а.с 58/ з проханням надати згоду на звільнення [PERSON], інспектора з охорони ПВФ І категорії Степанівського ПО НДВ за ст.. 40 п. 4 КЗпП України за прогули. Відповідно до Положення про раду трудового колективу [PERSON] НПП /а.с. 60-62/ рада є колегіальним представницьким органом громадського самоврядування, яка представляє та захищає інтереси членів трудового колективу у взаємовідносинах з адміністрацією РНПП; не допускає звільнення з роботи за ініціативою адміністрації працівників, які обрані до складу виборних органів трудового колективу і не звільнених від основної роботи, без згоди з [PERSON]; у випадку внесення [PERSON] Адміністрації щодо порушень трудового законодавства та умов Договору розглядати їх в десятиденний термін. Судом було встановлено, і не оспорено відповідачем, що [PERSON] є членом трудового колективу [PERSON] НПП. [PERSON] трудового колективу [PERSON] НПП від 12 вересня 2016 року була надана згода відповідно до ст.. 43 КЗпП України на звільнення інспектора з охорони ПВФ І категорії Степанівського ПО НДВ [PERSON] згідно ст.. 40 п. 4 КЗпП України за прогули. [PERSON] ради відбулося за відсутності [PERSON], що підтверджується протоколом, наданим відповідачем /а.с. 59/. Відповідно до ст.. 43 КЗУпП, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і пунктами 2 і 3ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у пятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). У даному випадку виборний орган в [PERSON] НПП є рада трудового колективу. Статтею 252 КЗпП України визначено, що працівникам підприємств, установ, організацій, обраним до складу виборних профспілкових органів, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень. Зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є. Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок). Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (далі - Постанова Пленуму від 06.11.1992р. № 9) розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43(1) КЗпП. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Згода профспілкового органу на звільнення не може\~\~бути визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів, або згода давалась на прохання службової особи, що не наділена правом прийняття і звільнення і не мала відповідного доручення правомочної особи, чи з ініціативи самого профспілкового органу або з інших підстав, ніж зазначалось у поданні власника чи уповноваженого ним органу, а потім і в наказі про звільнення. Оскільки у зазначених вище нормах за їх змістом йдеться про профспілковий орган підприємства, установи, організації, профспілкові органи структурних підрозділів (цехів, управлінь, відділів тощо)\~\~можуть вирішувати питання про дачу згоди на звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, якщо\~\~їм таке право делеговане профспілковим органом підприємства, установи, організації. Згідно із п.18 Постанови Пленуму від 06.11.1992р. № 9 при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевірити їх відповідність законові. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника (п.22 Постанови Пленуму від 06.11.1992р. № 9). Пунктом 24 Постанови Пленуму від 06.11.1992р. № 9 при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника,\~\~самовільне\~\~використання\~\~без\~\~погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки,\~\~залишення\~\~роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Як вбачається з наданих суду доказів, як в сукупності так і поодиноко, відповідачем не надано доказів на підтвердження таких фактів, як наявність у позивача [PERSON] стягнень за порушення трудових обовязків, що його діями завдано будь-яку шкоду інтересам підприємства. Наданий відповідачем лист-інформація від 05.01.2017 року /а.с. 84-85/ суд не приймає до уваги, як доказ, оскільки зазначені в ньому факти документально не підтвердженні, а згідно вимог ст.. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач стверджував, що дане звільнення з роботи є незаконним, оскільки 01.09.2016 року він протягом всього робочого дня знаходився на роботі, так перебував у офісі [PERSON] НПП в м. Мелітополі, та був на березі Азовського моря в с. Ботієво Приазовського району та виконував свої службові обовязки, 02.09.2016 року він був відсутній на роботі з поважної причини у звязку з хворобою, перебував на амбулаторному лікуванні в медичному закладі, де йому проводили медичні процедури, за станом здоровя він не міг виконувати роботу. Тотожне позивач і виклав у своїй пояснювальній записці /а.с.7/. Підставами для звільнення слугували складені акти /а.с. 46/ без номеру від 01 вересня 2016 року, місце складання с. Строганівка, без зазначення часу складання, за підписом осіб без зазначення посад, які засвідчили відсутність [PERSON] на робочому місці в Тубальському ПОНДВ в районі с. Строганівка, с. Ботієво Приазовського району з 08-45 год до 17 години; та акт /а.с. 48/ без номеру від 02 вересня 2016 року, місце складання с. Строганівка, без зазначення часу складання, за підписом тих же осіб без зазначення посад, які засвідчили відсутність [PERSON] на робочому місці в Тубальському ПОНДВ в районі с. Строганівка, с. Ботієво Приазовського району з 08-45 год до 17 години. Проте, акт від 01 вересня 2016 року про відсутність [PERSON] на робочому місці в Тубальському ПОНДВ в районі с. Строганівка, с. Ботієво Приазовського району з 08-45 год до 17 години, спростовується поясненнями свідків: [PERSON], [PERSON], які у судовому засіданні пояснили, що вони є членами ГО «Народна самооборона Запорізької області», які разом з інспекторами Приазовського НПП здійснюють охорону Молочного лиману та затоки. 01 вересня 2016 року, зателефонувавши [PERSON], зустрілися біля офісу [PERSON] НПП в м. Мелітополі, сіли в автомобіль та поїхали в район сіл Строганівка, Ботієво для несення служби, де перебували там до 13-00 години. Після дзвінка начальника [PERSON] про зняття спостереження, вони поїхали, а [PERSON] залишився в с. Дунаївка. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи судом не встановлено. Зазначені акти суду були надані відповідачем, при цьому в доповідній записці /а.с. 56/ про результати службової перевірки зазначені акти № 1333/в і № 1334/в, які суду не були надані. Крім того, згідно довідки з амбулаторії загальної практики сімейної медицини с. Олександрівка Приазовського району, виданої на підставі записів в амбулаторній картці хворого та журналу маніпуляцій /а.с. 71/, дійсно 02 вересня 2016 року [PERSON] звертався за медичною допомогою та йому була надана медична допомога та рекомендовано консультацію невропатолога. Вказаний факт також засвідчений у листі головного лікаря КЗ «ПРЦПМСД», адресованому заступнику директора [PERSON] НПП [PERSON] /а.с. 53/, де також зазначено, що видана довідка з вказаним діагнозом може бути підставою як для звільнення [PERSON] від роботи, так і ні. Таким чином, досліджуючи докази по справі, які були надані як позивачем так і відповідачем, які мають значення для правильного вирішення спору, оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, суд вважає, що відповідачем не надано суду безспірних доказів на підтвердження відсутності позивача на роботі протягом більше трьох годин безперервно або сумарного протягом робочого дня без поважних причин. Крім того, аналізуючи зазначені норми права, розяснення Пленуму Верховного Суду України, зясовуючи зазначені обставини справи та наявні у справі докази, суд приймає їх до уваги та вважає, що при звільненні позивача [PERSON] роботодавцем не були виконанні вказані положення закону, а саме, при обранні такої крайньої міри як звільнення не були враховані ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок. Так, враховуючи вищевикладене, та з урахуванням порушення відповідачем порядку накладення дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни, а також те, що [PERSON] не був присутнім на засіданні [PERSON] трудового колективу, оскільки його не було запрошено, а вказаний факт не спростовується відповідачем, суд вважає, що звільнення [PERSON] з посади інспектора з охорони ПВФ І категорії Степанівського ПО НДВ є незаконним, що є підставою для скасування наказу про звільнення та поновлення його на роботі на попередній посаді. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП, при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядку). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Про що і зазначено в Постанові ВСУ від 14 вересня 2016 року по справі № 6-419цс16. Ураховуючи, що звільнення позивача відбулося 12 вересня 2016 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяця роботи, а саме за липень та серпень 2016 року. Згідно даних наданих відповідачем, [PERSON] НПП, середньомісячна заробітна плата становить 1368,50 грн (отримана заробітна плата за липень 2016 року у розмірі 1825,00 грн + за серпень 2016 року 912,50 грн / на 2 відпрацьованих місяці). /а.с. 87/. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Згідно даних наданим відповідачем, [PERSON] НПП, середньоденний заробіток позивача складає 82,95 грн., що підтверджується довідкою [PERSON] НПП від 12.01.2017 року /а.с. 87/. Кількість часу вимушеного прогулу за період з 13 вересня 2016 року по 18 січня 2017 року (на день ухвалення рішення) складає 90 робочих днів ( 79 робочих дня з 13 вересня 2016 року по 31 грудня 2016 року та 11 днів з 01 січня 2017 року по 18 січня 2017 року), сума оплати вимушеного прогулу позивача за цей період складає 7465,90 грн (90 днів х 82,95 грн), яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При подачі позовної заяви необхідно було сплатити судовий збір за дві позовні вимоги немайнового характеру у розмірі по 551,20 грн за кожну, а тому з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір у сумі 1102,40 грн (551,20 грн + 551,20 грн).

Outcome: approved