Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: м. Чугуїв, пров. Терешкової, буд. 3, Харківської області, та зняти її з реєстраційного обліку за даною адресою. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що у вище вказаному житловому будинку зареєстрована [PERSON], але фактично в ньому не проживає, і він як власник не може реалізувати своє право на вільне користування даною нерухомістю. Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву в якій він позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити (а.с. 15). Відповідач в судове засідання не з'явилася, від неї через канцелярію суду надійшла заява в якій вона позов визнала та просила розглянути справу у її відсутність (а.с. 16). За таких обставин, суд відповідно до ст. 169 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: Харківська область, м. Чугуїв, пров. Терешкової, буд. №3, був придбаний позивачем у період шлюбу та оформлений на імя дружини - [PERSON], що підтверджується договором купівлі продажу від 18.03.1998 року, рег. № Н10-450, дана угода оформлена біржею нерухомості та основних фондів «Україна», договір зареєстрований в Чугуївському МБТІ 27.03.1998 року, реєстровий № 3508. Шлюб між сторонами розірваний. Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 30.09.2016 року по цивільній справі про поділ майна подружжя за [PERSON] визнано право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: Харківська область, м. Чугуїв, пров. Терешкової, буд. № 3. На теперішній час позивач має намір продати належну йому нерухомість. Відповідач [PERSON] фактично в житловому будинку, розташованому за адресою: м. Чугуїв, пров. Терешкової, буд. 3, Харківської області не проживає майже сімнадцять років, що підтверджується довідкою від 04.03.2017 № 90 з підписами сусідів, засвідчених головою вуличного комітету № 6 (а.с. 9). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У звязку з тим, що в будинку позивача зареєстрована відповідачка, яка фактично в ньому не проживає, позивач як власник, не має можливості повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та Законом, на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідач жодної участі в сплаті комунальних послуг, а також в поліпшенні стану будинку ніколи не приймала. Права власника будинку, квартири визначені ст.\~383 Цивільного кодексу України та ст.\~150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 Цивільного кодексу України передбачена непорушність права власності, отже, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Той факт, що за адресою позивача зареєстрована особа, яка фактично за цією адресою не проживає, створює негативні наслідки майнового характеру для позивача, оскільки розмір оплати за комунальні послуги нараховується із розрахунку до кількості осіб, що зареєстровані за певною адресою, і через це позивач повинен сплачувати за більшу кількість послуг, ніж за ту, якою користується фактично, а також реєстрація відповідача перешкоджає позивачу повною мірою розпоряджатися майном. Таким чином, зазначений вище факт безпосередньо впливає на виникнення у позивача певних додаткових (економічно необґрунтованих) майнових обовязків. Відповідно до ч 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення \~Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57 /цс 11 вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Частиною 2\~ ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Тобто, умовою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є не проживання особи протягом певного часу. В матеріалах справи наявні докази, які свідчать про не проживання відповідача в спірному будинку за місцем реєстрації з 2000 року, з власної ініціативи. Зважаючи на викладене та виходячи зі змісту ст. 405 ЦК України та\~Постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс-11 звільнення\~членом сім"ї, або колишнім членом сім"ї\~спірного житлового приміщення\~та його відсутність без поважних причин за місцем реєстрації встановлений строк є достатньою правовою підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом. На підставі викладеного,

Outcome: approved