Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

28.08.2018 року позивачка звернулась до суду із даним позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В його обґрунтування послалась на те, що вонає власником квартири по [ADDRESS]. Після придбання даної квартири їй стало відомо, що у ній зареєстрований відповідач, який був попереднім власником цієї квартири. Факт реєстрації відповідача у квартирі суперечить її інтересам як власника. Тому просить позов задовольнити. Ухвалою від 04.09.2018 року було відкрито провадження у справі. 04.10.2018 року проведено підготовче судове засідання, справа призначалась до розгляду по суті на 08.11.2018 року. 17.10.2018 року представник третьої особи подав суду письмове клопотання про розгляд справи у його відсутності. В судовому засіданні позивачка позов підтримала з підстав, вказаних у ньому. Просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказала, що вона проживає у даній квартирі. Відповідач являється колишнім власником. З часу продажу квартири він там не проживає, на даний час перебуває за межами України. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв та клопотань не подав. Заслухавши пояснення позивачки, оцінивши зібрані матеріали, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Позивачка являється власником квартири по [ADDRESS] Львівської області на підставі договору купівлі-продажу від 12.08.2017 року, що підтверджується копією договору та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та копією технічного паспорту на квартиру. З довідки про склад сім'ї №18632 від 30.08.2018 року встановлено, що у вказаній квартирі зареєстрований відповідач як власник, що також підтверджується копією будинкової книги. У спірній квартирі проживає позивачка, яка являється одноосібним її власником. Відповідач не проживає у зазначеному житловому приміщенні з часу продажу цієї квартири. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97 року " Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно із ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.391 зазначеного Кодексу). За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Судом встановлено, що факт реєстрації відповідача у вказаній квартирі перешкоджає позивачці володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності житлом, інших домовленостей про користування житлом між сторонами не встановлено. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку, що відповідача слід визнати таким, що втратив право на користування спірним житловим приміщенням.

Outcome: approved