Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

27 жовтня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS]. З 09 квітня 2013 року за вказаною адресою зареєстрований [PERSON], [INFO]. В липні 2013 року останній виїхав у невідомому напрямку і жодного разу за місцем реєстрації не з'явився. В добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає. Посилаючись на те, що вона позбавлена можливості оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, а також вільно та на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю, [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. Позивачка [PERSON] до суду не з'явилась, її представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Згідно поштового повідомлення, останній за місцем реєстрації не проживає. На підставі абз. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України суд вважає, що він належним чином сповіщений про час, день і місце розгляду справи. Представник третьої особи Білопільського РС УДМС України в Сумській області в судове зсідання також не з'явився, хоча належним чином був сповіщений про час, день і місце розгляду справи, причин неявки не повідомив. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, а також те, що представник позивача проти заочного вирішення справи не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Заслухавши представника позивача, свідків, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 серпня 1978 року, зареєстрованого у виконкомі Білопільської міської ради народних депутатів за №2029, [PERSON] є власником домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] (а. с. 6). Відповідно до будинкової книги і талону про реєстрацію місця проживання фізичної особи за вказаною вище адресою з 09 квітня 2013 року зареєстрований [PERSON], [INFO] (а. с. 7, 38). З довідки Білопільської міської ради Сумської області від 03 жовтня 2014 року вбачається, що [PERSON], 1979 року народження зареєстрований у [ADDRESS], але фактично за даною адресою не проживає з 01 липня 2013 року і до цього часу (а. с. 8). Свідок [PERSON], будучи допитаним у судовому засіданні, показав, що на початку літа 2013 року він виконував постанову суду про привід [PERSON], зареєстрованого в [ADDRESS]. Однак, при виході на місце, зі слів онуки позивачки [PERSON], було встановлено, що останній за місцем реєстрації не проживає. Крім того, в минулому році до Білопільського міжрайонного відділу КВІ на виконання надходила постанова про накладення на відповідача адміністративного стягнення у виді громадських робіт, але у зв'язку з тим, що [PERSON] в м. Білопілля не проживав, постанова була спрямована на виконання за місцем його фактичного мешкання в м. Суми. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають в приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім'ї позивачки, в будинку останньої не проживає більше року, між ними не досягнуто будь-якої домовленості щодо укладення договору найму (оренди) зазначеного будинку. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивачки про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягає судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. (а. с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved