Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

29.04.2020 до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просить суд стягнути з держави Україна за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України в користь [PERSON] шкоду заподіяну Селидовським об`єднаним Управлінням Пенсійного фонду України Донецької області, у розмірі 168 423,80 грн. В обґрунтування позову зазначає, що рішенням суду було визнано протиправними дії Селидовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати позивачу пенсії та зобов`язано об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області відновити нарахування та виплату позивачу пенсії з 01 квітня 2016 року, на визначений раніше рахунок. Однак, як зазначає позивач, дане рішення не було виконано,пенсія за період з 01.04.2016 по 30.07.2019 на рахунок позивача не надійшла. Невиконання судового рішення, призвело до нанесенню шкоди позивачу, яка полягає в тому, що позивач не отримав пенсію тобто дохід, який би позивач отримав би за нормального перебігу подій та при правомірній поведінці пенсійного фонду, які встановлені спеціальним Законом відносно виплати пенсії позивачу та гарантій наданих Конституцією України, щодо обов`язковості виконання судового рішення. З врахуванням зазначеного,позивач була змушена звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. 30.04.2020 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 02.06.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Міністерства юстиції України,в якому останній зазначає, що органом державної влади, діями якого заподіяно шкоду, позивач визначає не відповідача - Міністерство юстиції України, а третю особу - Селидовське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, якого позивач в прохальній частині позову прямо зазначає порушником своїх прав. Таким чином, на думку представника відповідача, Міністерство юстиції України, яке було визначене позивачем в якості відповідача, не являється тим суб`єктом, який порушив права та інтереси позивача. Згідно з діючим законодавством України, органом, повноважним діяти від імені держави в галузі відносин щодо пенсійного забезпечення є Пенсійний фонд України. В свою чергу, Міністерство юстиції України відповідно до законодавства не наділене повноваженнями щодо нарахування та виплати пенсій та/або компенсаційних виплат, не є суб`єктом вирішення пенсійних питань. За таких обставин, належним відповідачем у даній справі є відповідні територіальні органи Пенсійного фонду України, оскільки саме до їх компетенції відноситься вирішення питань, які, на думку позивача, порушують його права в галузі пенсійного законодавства. Відповідачем у даній категорії справ має виступати держава в особі відповідних органів Пенсійного фонду України. Представник звертає увагу, що відповідно до статті 7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати» відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Таким чином, позивачем порушено встановлений Законом порядок захисту прав, а саме, позивач не надає доказів попереднього звернення до уповноваженого органу та отримання відмови такого уповноваженого органу щодо виплати компенсації. Також позивач не надає суду доказів оскарження такої відмови в судовому порядку. За таких обставин, вважає передчасним твердження позивача про завдання йому матеріальної шкоди. Враховуючи викладене, можна дійти до висновку, що позивач фактично ставить питання, які за своєю правовою природою не є стягненням матеріальної шкоди, а є спробою позивача обійти встановлену законом процедуру виплати компенсації. З врахуванням зазначеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 11.06.2020 представником відповідача Державної казначейської служби України до суду було подано відзив на позовну заяву, в якій представник зазначив, що не погоджується з вимогами позивача, вважає їх безпідставними, так як, Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду в установленому порядку, проте є окремим учасником цивільних відносин та не несе відповідальності за дії інших органів державної влади. З врахуванням зазначеного, представник відповідача Державної казначейської служби України просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки вони є необґрунтованими та безпідставними. 07.07.2020 представник третьої особи Селидовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області подав відзив на позовну заяву,в якому зазначив, що дії фонду є правомірними, пенсія за минулий перод буде виплачена за окремим фінансуванням на зазначені цілі, а тому третьою особою вжито всі можливі дії для виконання рішення суду. Щодо вимог позивача про відшкодування шкоди у вигляді неотримання пенсії, вважає, що оскільки Селидовське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області не уникає виконання рішення, то і підстав та доказів щодо стягнення суми відшкодування немає, а тому позов не підлягає задоволенню. 03.08.2020 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та призначено до розгляду справи по суті. 23.09.2020 позивачем були направлені додаткові пояснення в яких останній не погоджувався з доводами сторін та вказував, що обставини в справі підтверджуються доказами наданими суду. 05.10.2020 представником позивача була направлена заява про збільшення позовних вимог, в якій зазначено, що протиправними діями щодо невиконання рішення суду позивачу було завдано моральну шкоду. 30.10.2020 представником відповідача було подано додаткові пояснення по справі, в яких останній звернув увагу суду на судову та міжнародну практику. В судове засідання позивач та її представник не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Разом з цим, представником позивача подано заяву про розгляд справи за їх відсутності, вимоги підтримав. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідачі вважаються повідомленими про розгляд справи належним чином. Представник Міністерства юстиції України подала заяву, про розгляд справи без фіксування технічних засобів. Держава казначейська служба України у відзиві зазначила, про розгляд справи за відсутності свого представника. В судове засідання третя особа, не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, у відзиві поданому представником зазначено, про розгляд справи за їх відсутності. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що позивач має право на отримання пенсії за віком, що посвідчується пенсійним посвідченням серія [NUMBER] від 03.02.2004 року, з терміном дії довічно. До листопада 2014 року, позивач перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України Донецької області м. Донецьк. У зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 595, якою затверджений Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок), у населеному пункті, де мешкав позивач, було припинено здійснення повноважень відповідним органом Пенсійного фонду України, а також зупинені до моменту повернення окупованої території під контроль органів державної влади видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Позивач отримав довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи у грудні 2014 року та звернувся до Селидовського - об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, код ЄДРПОУ 41247274, яке здійснювало виплату пенсії до квітня 2016 року, однак починаючи з квітня 2016 року пенсія на його рахунок не надходила. Таким чином, позивач звернувся до суду, у зв`язку з чим рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06.03.2019 його позов до Селидовського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про зобовязання вчинити дії щодо виплати пенсії було задоволено частково, а саме суд вирішив : «Визнати протиправними дії Селидовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (код ЄДРПОУ 41247274) щодо невиплати [PERSON] пенсії з 01 квітня 2016 року. Зобов`язати Селидовське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (код ЄДРПОУ 41247274) відновити нарахування та виплату пенсії [PERSON] пенсії з 01 квітня 2016 року, на визначений раніше рахунок.» У зв`язку з даною обставиною, 01.08.2019 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області було відкрито виконавче провадження № 59684601. Так як боржник не виконував судового рішення та пройшов визначений час для проведення виконавчих дій, виконавча служба звернулася з заявою про зміну способу та порядку виконання судового рішення, проте ухвалою Донецького окружного адміністративного суду № 200/1541/19-а від 06.03.2019 року заява повернута, у зв`язку з несплатою судового збору. З врахуванням зазначеного, боржник добровільно не виконував вказане судове рішення, тому державний виконавець направив повідомлення до правоохоронного органу та виніс постанову від 03.02.2020 року про закінчення виконавчого провадження № 59684601. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Заявляючи вимоги про стягнення інфляційних витрат, позивач просив стягнути на підставі статті 22 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитківу результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16. У даному випадку позивач, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звертався про перерахунок пенсії . Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум. Судом установлено, що при обрахуванні розміру збитків, позивач виходив із свого права на отримання відшкодування шкоди, у вигляді недоотриманої пенсії . Зміст позовних вимог та встановлені судом обставини справи, дають підстави для висновку, що позивач при розрахунку розміру заподіяної шкоди , виходив із вірогідності таких збитків, які ймовірно могли бути йому завдані діями треьої особи, які він вважає неправомірними. Водночас, доказів реальної можливості отримувати вказаний дохід позивачем не надано, що вказує на наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення. Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил вищевказаної статті, оскільки її першою частиною визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. В даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності Міністерства юстиції України, дії відповідача щодо невиплати пенсії позивачу не визнавались незаконними, а тому вимоги позивача до даного відповідача є безпідставними, а доводи представника Мінінстерства юстиції України обгрунтованими. Також, суд вважає, що позивачем було обрано невірний спосіб захисту в частині визначення кола учасників процесу, однак оскільки це є пріоритетним правом позивача, суд не вправі виходити за межі позовних вимог. Щодо моральної шкоди, суд звертає увагу, що відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне -за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як вбачається із правової позиції Верховного Суду Українивід25травня2016року усправі№6-440цс16, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Крім того, Пленум Верховного Суду України у п. 5постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Однак, позивачем не надано суду жодних належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів задання моральної шкоди відповідачами,а також не доведено причинно-наслідкового зв`язку. Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Крім того, за змістом ч.1-3 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, з врахуванням зазначених обставин справи, суд вважає, що позивачем не наведено обставин та підстав, які б свідчили, про вчинення противоправних дій відповідачами, які були визнанні відносно позивача і як наслідок завдання йому шкоди у заявленій до стягнення сумі. Відтак, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: approved