Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

31.10.2019 року адвокат Костяний А.О., який діє в інтересах [PERSON] (далі позивач), звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] (далі відповідач) заборгованість за договором позики від 03.06.2009 року в розмірі 10000,00 доларів США, проценти за користування позикою в розмірі 108000,00 грн., а також судові витрати у розмірі 30151,72 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 03.06.2009 року між [PERSON] , які змінила прізвище на [PERSON] , та відповідачем укладений договір позики, згідно умов якого позикодавець (позивач) передала позичальнику (відповідачу) грошові кошти в розмірі 10000,00 доларів США, а останній зобов`язався повернути вказані грошові кошти за першою вимогою позивача. Також відповідач прийняв на себе зобов`язання сплачувати позивачу винагороду за користування позикою в розмірі 3000,00 грн. щомісячно, про що власноручно зазначив у розписці. 26.09.2019 року відповідач отримав від позивача вимогу про повернення позики та сплату заборгованості за користування грошовими коштами, проте свої зобов`язання щодо повернення позики та сплати процентів не виконав. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04.11.2019 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено частково, заборонено відчуження квартири [ADDRESS] , щодо якої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.03.2007 року проведено державну реєстрацію права власності за відповідачем (а.с. 65-68). Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 14.11.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження (а.с. 81-82). Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05.10.2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 166-167). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримав в повному обсязі. Позивач, допитана за її згодою та клопотанням в якості свідка, показала, що розписку було оформлено та надано їй особисто відповідачем. Також показала, що дійсно надала відповідачу в позику грошові кошти в розмірі 10000,00 доларів США на умовах, зазначених вище. [PERSON] , допитана за її згодою в якості свідка, показала, що позивач, яка є її дочкою, попросила у неї 10000,00 доларів США з метою надати їх у борг. В подальшому вона на кухні в їх квартирі побачила, як позивач передала грошові кошти особі на ім`я [PERSON] . Відповідач надав відзив на позов, в якому просив відмовити в його задоволенні. В обґрунтування зазначив, що будь-яких зобов`язань перед позивачем щодо повернення грошових коштів не має, грошові кошти від неї не отримував, оскільки прізвище позивача відрізняється від прізвища особи, зазначеної в розписці. В судовому засіданні позивач та його представник також заперечували проти позову з підстав, зазначених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини. Згідно розписки від 03.06.2009 року, оформленої російською мовою, [PERSON] отримав від [PERSON] в борг 10000,00 (десять тисяч) доларів США, які зобов`язався повернути за першою вимогою [PERSON] . Щомісячна сума винагороди, яку [PERSON] буде отримувати, складає 3000,00 грн. (а.с. 13). Оригінал зазначеної розписки долучений представником позивача до позовної заяви. З копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 18.08.2009 року серії [NUMBER] , а також Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00018223518 від 16.06.2017 року, вбачається, що 07.09.2001 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « [PERSON] ». Вказаний шлюб був розірваний, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів 16.08.2009 року зроблений актовий запис № 288. Після реєстрації розірвання шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с. 10-12). Позивачем на адресу відповідача направлялась письмова вимога від 23.09.2019 року про повернення грошових коштів за договором позики (а.с. 14-22). Оцінюючи доводи та аргументи сторін і їх представників, висловлені в заявах по суті справи та під час судових засідань, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену зокрема в рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Показання позивача, надані нею за процедурою допиту свідка, та показання свідка [PERSON] , надані на підтвердження факту укладення договору позики між позивачем та відповідачем та його умов, суд вважає недопустимими доказами та відхиляє з наступних підстав. Відповідно до ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою\~статті 206 цього Кодексу. Згідно роз`яснень, викладених в п. 12\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року, зі змісту абзацу другого частини першої\~ст. 218 ЦК\~не може доводитись свідченнями свідків виконання зобов`язань, що виникли з правочину, для якого законом встановлено письмову форму. Відповідно до роз`яснень, наданих в п. 27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року, виходячи із змісту\~ст. 59 ЦПК\~та з урахуванням положень частини першої\~ст. 218 ЦК, не може стверджуватись показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Враховуючи наведене вище та розмір позики, виходячи з якого даний правочин повинен бути вчинений в письмовій формі, суд приходить до висновку, що факт укладення договору позики та його умови, зокрема сума позики, не можуть підтверджуватись такими доказами, як показання свідків. За таких обставин суд не приймає показання свідка [PERSON] , а також показання позивача, надані за процедурою допиту свідка, в якості доказів укладення договору позики та його умов. За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч. 1 с. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як вбачається з правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, між сторонами у встановленій законодавством формі було укладено договір позики, за яким грошові кошти було передано відповідачу. Виниклі між сторонами правовідносини регулюються відповідними положеннями цивільного законодавства щодо договорів позики. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Закінчення строку договору відповідно до частини 4 статті 631 ЦК України не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно\~ст. 545 ЦК України, яка регулює підтвердження виконання зобов`язання, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. Судом в судовому засіданні досліджений оригінал розписки, який долучений до матеріалів справи. За таких обставин, враховуючи факт наявності розписки у позивача, суд приходить до висновку, що зобов`язання за договором позики не виконано, грошові кошти позивачу не повернуті. Враховуючи наведене, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в розмірі 10000,00 доларів США та 108000,00 грн., і задовольняє позов у повному обсязі. Оцінюючи заперечення відповідача та його представника, суд керується таким. Судом було уточнено у відповідача, чи заперечує він факт видачі ним вказаної вище розписки та його підпис на зазначеному документі. Відповідач не висловив заперечень проти вказаних обставин. В обґрунтування заперечень проти позову посилався на те, що заперечує факт знаходження вказаної розписки у позивача та, відповідно, належність розписки позивачу. Враховуючи наведене, вважав, що позивач не має права вимоги за розпискою, оскільки її прізвище відрізняється, за його доводами, від прізвища особи, яка зазначена в розписці в якості позикодавця. Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду України від 19.05.2021 року у справі № 128/891/20-ц, особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених частиною другою\~статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо). Зазначене узгоджується із правовим висновком\~Верховного Суду, викладеним у постанові від\~27 травня 2020 року у справі № 583/97/19, провадження, № 61-13172св19, а також зі змістом\~статті 545 ЦК України. Виходячи з вказаних вище висновків щодо застосування норм права Верховного Суду, навіть при відсутності в розписці будь-яких даних щодо особи позикодавця, сам по собі факт знаходження розписки у позивача [PERSON] свідчив би, що саме [PERSON] є позикодавцем за договором позики та саме їй належить право вимоги за вказаним договором. Всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України будь-яких доказів неправомірного заволодіння позивачем розпискою, суду не надано. При цьому суд враховує, що відповідач, не заперечуючи факт видачі ним розписки, не надав суду будь-яких переконливих та розумних пояснень щодо обставин видачі ним зазначеної розписки та особи, якій вона була видана, тобто не навів будь-якої власної версії подій, пов`язаних із видачою ним розписки. Фактично правова позиція відповідача зводилась до заперечення правомірності володіння розпискою позивачем та заперечення того, що саме остання має право вимоги за розпискою. Позивач, допитана за її згодою в якості свідка, тобто з попередженням про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, підтвердила факт отримання нею розписки безпосередньо від відповідача. Враховуючи наведене, знаходження оригіналу розписки у позивача є належним доказом того, що саме вона є позикодавцем за договором позики та саме їй належить право вимагати від відповідача сплати грошових коштів за вказаним договором. Оцінюючи доводи відповідача відносно того, що виходячи з написання прізвища позивача українською мовою, її прізвище в розписці російською мовою повинно було бути зазначено як « [PERSON] » через літеру «е» з двома крапками, а також відносно того, що в розписці не зазначені паспортні дані позикодавця, у зв`язку з чим недоведено, що саме позивач має право вимоги за розпискою, суд враховує також наступне. Як вбачається з копії паспорту, виданого на ім`я [PERSON] (а.с. 116-118), її прізвище в російській літерації згідно паспорту зазначено як « [PERSON] », тобто співпадає з прізвищем особи позикодавця, зазначеним в розписці. Наданий відповідачем переклад вказаного вище паспорту з української на російську мову, виконаний перекладачем [PERSON] (а.с. 233-235), згідно якого прізвище перекладено російською мовою як « [PERSON] » з двома крапками над буквою «е», суд не може визнати доказом, що свідчить про відсутність у позивача права вимоги, оскільки з наданої суду копії паспорту позивача з російськомовним варіантом написання її прізвища вбачається, що її прізвище зазначене в паспорті саме як « [PERSON] », тобто без двох крапок над буквою «е». Наданий відповідачем висновок про проведення спеціального тестування з використання поліграфа від 07.12.2021 року суд також не може визнати доказом, який свідчить про необґрунтованість позовних вимог, з огляду на таке. Згідно вказаного висновку, є правдивою відповідь відповідача «ні» на запитання відносно того, чи отримував він від [PERSON] в позику 10000,00 доларів США та чи була присутня під час написання розписки [PERSON] . У висновку зазначено, що тестування проводилось з використанням методик, сертифікованих АРА (American Polygraph Association) MGOT. Будь-яких даних відносно того, що вказані методики в установленому законодавством України порядку зареєстровані в Україні, висновок не містить. Опису методик висновок також не містить, комп`ютерний аналіз графіків тесту оформлений англійською мовою. Також, як зазначено вище, показання відповідача, тим більше надані не за процедурою допиту свідка, не можуть бути належним та допустимим доказом, яким може спростовуватись факт укладення договору позики та його умови. Доводи відповідача та його представника відносно того, що ініціали особи, яка згідно розписки має право на отримання винагороди, не співпадають з ініціалами позикодавця, суд відхиляє з наступних підстав В розписці зазначено, що позикодавцем є « [PERSON] » (російською мовою). В цій же розписці зазначено, що «ежемесячная сумма вознаграждения, которую [PERSON] будет получать, составляет 3000,00 грн.» (російською мовою). Таким чином, дійсно має місце неспівпадіння однієї букви в ініціалах особи, якій має сплачуватись винагорода, та по батькові позикодавця. Позивач під час її допиту в якості свідка надала показання, згідно яких розписку складав відповідач, а не вона, і вона не може пояснити причини таких розбіжностей. За її доводами, можливо відповідач допустив описку. Суд враховує, що розписка складена відповідачем, а не позивачем. Оцінюючи зміст окремих речень розписки в їх сукупності та взаємозв`язку, а також ту обставину, що розбіжності в імені позикодавця та особи, на користь якої має сплачуватись винагорода, фактично зводяться до неправильності написання однієї букви, при цьому прізвище та ім`я вказаних осіб співпадають, суд вважає доведеним, що відповідач прийняв на себе зобов`язання щодо сплати винагороди за користування позикою на користь саме позикодавця, а не іншої особи. Враховуючи наведене вище та оцінюючи в сукупності зміст розписки та факт її знаходження у позивача, суд вважає доведеним, що саме позивач є позикодавцем за договором позики та саме їй належить право вимоги до відповідача. З наведених вище підстав суд відхиляє доводи і докази відповідача, на які він посилався в обґрунтування заперечень проти позову. Вирішуючи питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд керується таким. Згідно з ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. За змістом ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Виходячи з положень п 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, розподілу підлягають не тільки фактично сплачені стороною витрати на професійну правничу допомогу, а й ті витрати, що підлягають сплаті. Аналогічні висновки щодо застосування норм права неодноразово висловлювались Верховним Судом. Згідно договору про надання правової допомоги № 21/09/2019-1 від 21.09.2019 року, укладеного між позивачем та Адвокатським бюро «Андрія Костяного» в особі керуючого бюро адвоката Костяного А.О., рахунку на оплату № 1 від 21.09.2019 року на суму 26565,00 грн., квитанції № 113 від 11.10.2019 року, квитанції № 146 від 16.10.2019 року, позивачем сплачені витрати на правову допомогу в розмірі 26565,00 грн. Враховуючи вимоги справедливості, пропорційності, розумності та добросовісності, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. В стягненні іншої частини витрат на правову допомогу суд відмовляє, оскільки вважає їх неспівмірними з обсягом наданих послуг та виконаних робіт, а також складністю справи. Також відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати по сплаті судового збору в розмірі 3568,72 грн. Таким чином, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені останньою судові витрати в загальному розмірі 8595,72 грн. (3568,72 грн. + 5000,00 грн.).

Outcome: approved