Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

26 березня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди та супровіду другого з батьків, стягнення заборгованості по аліментам та пені. В обґрунтування своїх вимог, зазначила, що вона із [PERSON] перебувала у шлюбі. Під час проживання у шлюбі у них народилася дитина [PERSON], 23 листопада 1998 року. 22 лютого 2006 року рішенням суду шлюб був розірваний, дитина залишилася проживати із позивачем. За виконавчим листом від 17 лютого 2005 року з відповідача у примусовому порядку стягуються аліменти на утримання дитини. Станом на 01 лютого 2015 року у відповідача утворилася заборгованість по сплаті аліментів в сумі 19230 грн. 75 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача. У звязку з цим, позивач просить стягнути пеню за несплату аліментів у розмірі 11315 грн.93 коп.. Також зазначає, що наразі у неї є можливість вивезти дитину за кордон з метою організації відпочинку дитини, але без дозволу батька це неможливо. Однак останній на контакт з нею не виходить. У звязку з цим, просить надати дозвіл на виїзд з України за кордон дитини [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON]. 15 липня 2015 року представник позивача [PERSON] подала до суду заяву про зменшення позовних вимог та просила стягнути з відповідача пеню у розмірі 11315 грн.93 коп. та надати дозвіл на виїзд з України за кордон дитини [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON]. До судового засідання позивачка та її представник [PERSON] не зявилися, подали до суду заяви про слухання справи у їх відсутності, позов підтримали, проти вирішення справи у заочному порядку не заперечили. Відповідач [PERSON] в призначений час в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи у її відсутності не подавав. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Словянської міської ради в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, відповідно до якої просив розглянути справу без його участі, рішення просив винести на розсуд суду. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2014 року, шлюб між сторонами розірваний .(а.с.10) Згідно свідоцтва про народження дитини [PERSON], Серії І-НО №091698, батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON](а.с.6); Згідно із свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-НО, № 030674, [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, про що внесений актовий запис № 82 від 22 лютого 2006 року(а.с.8) Згідно із свідоцтвом про шлюб серії І-НО, № 298218, [PERSON] уклала шлюб із [PERSON], де їй присвоєно прізвище «Половинко»(а.с.7). У відповідності до копії виконавчого листа, на підставі рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 17 лютого 2005 року, з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки заробітку(доходу) відповідача(а.с.12); За змістом довідки-розрахунку ВДВС Словянського МУЮ, розмір заборгованості по аліментам у [PERSON] станом на 01 лютого 2015 року становить 19230 грн. 75 коп(а.с.13-15). У відповідності до довідки про склад сімї № 93/01-2 від 18 лютого 2015 року та даних паспорта [PERSON], дитина [PERSON] проживає разом із бабусею [PERSON] та матірю [PERSON] (а.с.11,16 ). Позивачем зроблений розрахунок пені, який перевірений судом(а.с.17-18). При цьому суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач в судове засідання не з'явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача. При вирішенні питання про можливість надати позивачу дозвіл на вивезення дитини до досягнення нею шістнадцятирічного віку суд виходить з наступного. Відповідно до статті 33 Конституції України, Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Приписами ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідченої копії, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину. Відповідно до статті 10 «Конвенції про права дитини» прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної асамблеї від 20 листопада 1989 року, держави-сторони поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. За змістом Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок, затвердженої Постановою Верховної Ради № 475-XIV від 05 березня 1999 року, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та норм міжнародного права стосовно сім'ї та жінок. Статтею 3 «Конвенції про права дитини» встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Частиною 2\~статті 150 СК України\~закріплено обов'язок батьків щодо піклування про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Як вбачається з матеріалів справи, позивач приймає участь у вихованні дитини та має намір влаштувати дитині відпочинок. Через немотивоване ухилення відповідача від надання дозволу на оформлення документів для виїзду за кордон та надання дозволу на виїзд дитини за кордон, позивач не може отримати дозвіл на виїзд їх неповнолітньої дитини у її супроводі за межі України з метою оздоровлення та відпочинку дитини. Таким чином, оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без згоди відповідача є обґрунтованими та в силу п.3 ч.3\~ст.313 ЦК України\~підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки виїзд неповнолітнього [PERSON]В, [INFO], за межі України з метою оздоровлення та \~встановлено,щопривиникненні\~заборгованості\~\~ з\~\~ вини\~\~ особи,\~\~яка зобов'язана\~\~сплачувати\~\~аліменти\~\~за\~\~рішенням\~\~суду,\~\~ одержувач аліментів маєправонастягненнянеустойки(пені)урозміріодноговідсотка\~\~від\~\~ суми\~\~ несплачених\~\~ аліментів\~\~ за\~\~ кожен\~\~ день прострочення.\~\~організації відпочинку відповідає інтересам дитини. Приписами ст. 196 СК України встановлено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім. У відповідності до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду « Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, передбачена ст. 196 СК ( 2947-14 ) відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК ( 2947-14 ) умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.передбачених\~\~ст.\~\~197 СК\~( 2947-14 ) умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. У відповідності до встановлених у судовому засіданні обставин, суд приходить до висновку, що відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання дитини за рішенням суду від 17 лютого 2005 року, однак як встановлено в судовому засіданні та підтверджується розрахунком заборгованості по аліментах, у відповідача є заборгованість по аліментам, та він сплачував аліменти нерегулярно, із затримками (а.с.13-15). З огляду на викладене, враховуючи той факт, що суду не представлено доказів того, що наведена заборгованість по аліментах утворилась не з вини відповідача, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути неустойку (пеню), передбачену\~ ст. 196 СК України\~за прострочення сплати аліментів по рішенню суду від 08 лютого 2005 року, оскільки наведені обставини слугують доказом наявності вини відповідача у створенні заборгованості по аліментах. Судом перевірений розрахунок пені, представлений позивачкою, і у звязку з цим, суд в межах заявлених позовних вимог у відповідності до ст. 11 ЦПК України, вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача пеню у відповідності до розрахунку позивача за період з квітня 2009 року по лютий 2015 року в сумі 11315 грн. 93 коп.(а.с.17) Крім того, у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача, також, підлягає стягненню сума судового збору, сплачена при подачі позовної заяви до суду у сумі 487 грн. 20 коп.

Outcome: approved