Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) 16 серпня 2016 року звернувся до Миронівського районного суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про розірвання шлюбу, в якому зазначив, що з 19 червня 2013 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають спільну дитину - дочку [PERSON], [INFO], яка проживає разом із відповідачем та знаходиться на її утриманні. Позивач просить шлюб розірвати, посилаючись на те, що спільне життя із відповідачем не склалося у зв'язку із тим, що кожен із них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім'ю, за час спільного проживання відповідач постійно нехтувала сімейними цінностями, не піклувалася про створення нормальних сімейних стосунків, не розуміла суть проблем, які виникали у родині, на даний час між ними втрачено почуття любові та поваги один до одного. Фактичні шлюбні стосунки між сторонами припинено з січня 2015 року. З того часу сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, мають окремий бюджет. Позивач вважає, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки їх сумісне проживання та ведення господарства припинено. У судове засідання позивач не з'явився, до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує з підстав, викладених у позовній заяві та просить його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду повідомлялася належним чином, подала до суду заяву про слухання справи у її відсутності. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно із ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 19 червня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], зареєстрованому виконкомом Піївської сільської ради Миронівського району Київської області за актовим записом №1 /а.с. 4/. Від спільного шлюбу сторони мають малолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим відділом ДРАЦСу по місту Каневу РС Канівського МУЮ у Черкаській області /а.с.6/. Позивач на примирення не згоден, має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу. Причиною розладу в сім'ї стало те, що кожен із них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім'ю, за час спільного проживання відповідач постійно нехтувала сімейними цінностями, не піклувалася про створення нормальних сімейних стосунків, не розуміла суть проблем, які виникали у родині, на даний час між ними втрачено почуття любові та поваги один до одного, у зв'язку із чим фактичні шлюбні стосунки між ними припинено з січня 2015 року. З того часу сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, мають окремий бюджет. Позивач вважає, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки їх сумісне проживання та ведення господарства припинено. Судом встановлено, що розлад в сім'ї позивача носить не тимчасовий, а тривалий характер. Подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам сторін, оскільки відносини, які склалися між подружжям, а саме непорозуміння та сварки суперечать їх інтересам. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції", і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч. 1 ст.110 СК України). Згідно зі ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач, який наполягає на розлученні, має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved