Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

[PERSON] в липні 2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, а саме квартирою [ADDRESS], посилаючись на те, що йому на праві власності належить вказана квартира. В даній квартирі зареєстрований він, його мати - [PERSON] та батько - [PERSON], однак починаючи з 2009 року фактично проживає лише він з матір'ю. В 2009 році відповідач добровільно виїхав з помешкання, місце його перебування позивачу невідомо. Реєстрація відповідача у квартирі впливає на розмір оплати за комунальні послуги та можливість оформити субсидію, а тому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом - квартирою [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задоволити. Позивач додатково пояснив, що [PERSON] є його батьком. В 2009 році відповідач зібрав свої речі та поїхав. З того часу за місцем реєстрації не проживає, де він перебуває зараз йому невідомо. Зі слів знайомих йому відомо, що у батька зараз інша сім'я. шлюб між його батьками розірвано. Перешкод в користуванні житлом він відповідачу не чинить, особистих речей [PERSON] в квартирі немає. Він разом з матір'ю сплачує комунальні послуги, а у зв'язку із ростом цін на житлово-комунальні послуги оплачувати їх в повному обсязі для позивача складно Справу розглянуто за відсутності відповідача [PERSON] повідомленого про час та місце судового засідання шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, однак адресована кореспонденція повернулась до суду без вручення через відсутність адресата за зазначеною адресою та його неявкою до відділу поштового зв'язку для отримання кореспонденції, що в контексті положень ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і відповідно до ч. 5 ст.74 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд вважає як повідомлення відповідача належним чином. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник позивача не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку. Суд вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. На підставі Договору дарування 2/3 частини квартири серія ВМЕ № 088082 від 23.04.2009 року та Свідоцтва про права власності серія [NUMBER] від 17.04.2009 року позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 6,8) Відповідач [PERSON] зареєстрований в зазначеній квартирі з 13.02.2004 року, що підтверджується відомостями з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС Украни в Черкаській області (а.с.21). Разом з ним в даній квартирі зареєстровані - позивач - [PERSON] та мати позивача- [PERSON], що підтверджується довідкою КП «Соснівська служба утримання будинків» Черкаської міської ради № 4097 від 13.07.2017 року (а.с.11). Відповідно до акту опитування сусідів від 17.07.2017 року (а.с. 27) та Характеристики на гр. [PERSON], [INFO], від 17.07.2017 року (а.с. 28) складених [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які проживають в будинку [ADDRESS] та посвідчених Головою комітету самоорганізації населення «Митниця» Шуміленко Г.М. - [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою - [ADDRESS] та фактично за цією адресою не проживає з 2009 року і по теперішній час, комунальні послуги не сплачує, місце його проживання на сьогоднішній день невідоме. Допитана в якості свідка - [PERSON] підтвердила факт відсутності [PERSON] за місцем реєстрації понад рік. При цьому пояснила, що проживає за адресою - [ADDRESS] з 1993 року. На сьогоднішній день власником даної квартири є її син [PERSON], і в даній квартирі вони проживають разом. Відповідач [PERSON] - це її колишній чоловік, шлюб між ними розірвано в 2012 році, однак фактично відповідач припинив проживати за місцем своєї реєстрації з 2009 року. За домовленістю між ними їхні частки на право власності на квартиру [ADDRESS] були подаровані сину [PERSON], після чого відповідач добровільно залишив помешкання. Де він проживає на даний час їй невідомо, жодних конфліктів чи скандалів з приводу проживання [PERSON] в квартирі № 393 немає. Свідок - [PERSON] також підтвердила факт непроживання [PERSON] за місцем реєстрації більше одного року. Зазначила, що проживає за адресою - [ADDRESS] з 1994 року. До 2009 року в квартирі № 393 проживала родина [PERSON] - подружжя [PERSON] та [PERSON] та їх син [PERSON], однак в 2009 році [PERSON] залишив квартиру і з того часу він там не проживав жодного дня, його речі в квартирі № 393 відсутні. Їй відомо, що відповідач добровільно виїхав з квартири, на даний час він проживає з новою сім'єю, однак адреса його нового місця проживання їй невідома, про жодні конфлікти чи скандали їй також невідомо. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно ст. 156 ЖК України Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В п. 39 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члені сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин суд, оцінивши надані докази приходить до висновку, що відповідач [PERSON], [INFO] не проживає за місцем свої реєстрації за адресою - [ADDRESS], вже понад рік не користується цим житло та не сплачує за житлово-комунальні послуги, що у свою чергу порушує право позивача на реалізацію ним пільг по сплаті витрат, пов'язаних з утриманням житла. Договір найму житла між власником квартири [PERSON] та відповідачем [PERSON] з іншої сторони відсутній. Відомості про поважність причин такого тривалого не проживання відповідача за місцем реєстрації у суду відсутні, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідач [PERSON] не надав суду будь-яких заперечень проти позову та доказів, які б підтверджували такі заперечення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про судові витрати, суд враховує клопотання позивача про покладання судових витрат на нього. На підставі ст. 317, 319, 321, 379, 383, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved