Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

29.04.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої вказав, що він та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з 04.03.2011 року, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.05.2017 року було розірвано. За час шлюбу спільних дітей у них не було, однак ними було усиновлено [PERSON] , [INFO] . Крім того, у шлюбі вони набули у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] . 14.05.2019 року між ним та [PERSON] було укладено договір, за умовами якого вони погодили, що квартира переходить в особисту приватну власність чоловіка, натомість ним виплачено компенсацію половини вартості вищевказаного нерухомого майна. У даній квартирі наразі проживає лише він, хоча місце його реєстрації за іншою адресою. Також, за адресою місцезнаходження квартири зареєстровані його колишня дружина [PERSON] та їх всиновлена дочка [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, після розірвання шлюбу 15.05.2018 року [PERSON] разом з дочкою виїхали на постійне місце проживання в м. Керч Автономної Республіки Крим. На даний час вони припинили спілкування, відповідачка створила нову сім`ю та з того часу в квартиру не поверталася, місце їх проживання йому не відоме. Таким чином, його колишня дружина та дочка вже 3 роки не проживають в квартирі, а сам факт реєстрації їх місця проживання обмежує його право власності та впливає на оплату житлово-комунальних послуг. Враховуючи наведене, просить суд визнати припиненим право [PERSON] та [PERSON] на користування квартирою [ADDRESS] . 05.08.2021 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору було залучено Службу у справах дітей Луцької міської ради. До початку судового засідання від представника позивача надійшла заява з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про день, час, місце слухання справи повідомлялися належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позовну заяву від них на адресу суду не надходили. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час, місце слухання справи повідомлявся належним чином. Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного. Згідно вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 04.03.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.05.2017 року (цивільна справа № 161/3023/17) було розірвано. Вказане судове рішення 23.05.2017 року набрало законної сили (а.с. 5). За час шлюбу сторони спільних дітей не мали, однак у відповідності до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.09.2015 року (цивільна справа № 161/9591/15-ц) ними було усиновлено малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). За час шлюбу [PERSON] та [PERSON] набули у спільну сумісну власність нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] (далі - Квартира). Зазначене підтверджується відповідним Договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 09.02.2012 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ващук В.Ф. та зареєстрованим в реєстрі за № 193 ( а.с. 8-9). 14.05.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір, у відповідності до умов якого (п. 3) на підставі п. 2 ст. 64 СК України сторони погодили, що Квартира переходить в особисту приватну власність чоловіка, без виділення відповідної частки та виплати компенсації половини вартості вищевказаного нерухомого майна дружині. Згідно п. 6 вказаного Договору від 14.05.2019 року, - після його укладення Квартира переходить у особисту приватну власність [PERSON] , а право спільної сумісної власності подружжя на квартиру припиняється (а.с. 10-11). Таким чином судом достовірно встановлено, що одноосібним власником Квартири є позивач [PERSON] . Як вбачається з будинкової книги для прописки громадян, проживаючих у квартиру [ADDRESS] , у даному житловому приміщенні зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13-14). Як вбачається із повідомлення Луцького РУП ГУНП у Волинській області, в ході проведення перевірки з приводу звернення [PERSON] щодо підтвердження факту не проживання, яке зареєстровано в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень Луцького РУП ГУНП у Волинській області № 7056 від 22.02.2021 року, було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 15.05.2018 року та по даний час не проживають за адресою своєї реєстрації (а.с.16). Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Вищевказана норма чинного законодавства кореспондується з положенням ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, судом достовірно встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] будучи членами сім`ї позивача без поважних причин не проживають за місцем своєї реєстрації понад один рік. Права позивача як власника Квартири захищені в тому числі і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За висновками про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладеними у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у прав особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особи вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції, яка гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Таким чином, суд вважає доведеним, що реєстрація [PERSON] та [PERSON] в належному позивачу житловому приміщенні, впливає на вартість комунальних послуг, у зв`язку з чим останній змушений нести додаткові витрати, що істотно впливає та обмежує реалізацію його права власності на житлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, суд приходить до висновку, що є всі передбачені законодавством підстави для визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, відповідно до ст. 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Отже, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання припиненим права користування житловим приміщенням підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 150 ЖК України, ст.ст. 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved