Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

22.06.2021 року на адресу Роздільнянського районного суду Одеської області надійшла вищевказана позовна заява. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона є власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.03.2019 року. У 2015 році вона придбала будинок за вищевказаною адресою у [PERSON] , доказом чого є договір купівлі-продажу житлового будинку серії НАМ № 345539 від 03.03.2015 року. У зв`язку з життєвими обставинами та можливим переїздом у неї постало питання щодо продажу будинку за вище вказаною адресою, але виявилося, що за адресою даної будівлі зареєстрований [PERSON] , про що свідчить довідка про зареєстрованих осіб у житловому будинку. На яких підставах зареєстрований відповідач в будинку їй не відомо, оскільки на момент купівлі житла він там не проживав. Де знаходиться [PERSON] їй не відомо, тому зняття з реєстрації місця проживання в адміністративному порядку неможливо. У зв`язку з вищевикладеним позивачка просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 30.06.2021 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження. (а.с.18) Ухвалою суду від 28.07.2021 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. (а.с.28). У зв`язку з відсутністю даних про належне сповіщення сторін ухвалою суду від 28.07.2021р. судове засідання було відкладено на 30.09.2021 та продовжені строки розгляду справи (а.с.31). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила розглянути справу у її відсутність, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи двічі повідомлявся належним чином, шляхом надсилання судових повісток про виклик до суду за адресою місця реєстрації відповідача, зареєстрованого у встановленому законом порядку, однак відповідно до повернутих поштових повідомлень відповідач за зазначеною адресою відсутній, що свідчить про неможливість вручення відповідачу судових повісток та, відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в цьому випадку вважається, що судовий виклик вручений відповідачу належним чином. Крім того, суд повідомляв відповідача про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на веб-порталі судової влади України за веб-адресою: http://rz.od.court.gov.ua/sud1524/gomadyanam/csz (а.с.21). Будь-яких заяв, пояснень, заперечень щодо спростування доводів, викладених в позовній заяві від відповідача [PERSON] до суду не надходило. Від третьої особи - Роздільнянської міської ради Одеської області надійшов відзив, у відповідності до якого вони не заперечують проти задоволення позовних вимог (а.с. 21-22). Третя особа, Роздільнянська міська рада Одеської області в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи була сповіщена належним чином, надала на адресу суду заяву, відповідно до якої не заперечують проти задоволення позову, просять подальший розгляд проводити без участі представника міської ради (21-22,24). Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 03.03.2015 року складеного державним нотаріусом Роздільнянської районної держаної нотаріальної контори Одеської області Ворсуляк А.М., та зареєстрованим в реєстрі за №211, [PERSON] є власником житлового будинку з господарчими спорудами за адресою: [ADDRESS] , який придбала у [PERSON] (а.с.7) Вищевказане також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 34420174 від 03.03.2015 року, у відповідності до якого [PERSON] є єдиним власником вказаного будинку. (а.с.6). Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб в спірному житловому будинку встановлено, що в будинку зареєстрований [PERSON] , [INFO] , згідно вказаної довідки також вбачається відсутність будь-яких родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] (а.с.9) З акту обстеження матеріально - побутових умов сім`ї, складеного 25.05.2021 року заступником міського голови Петровським М.В., начальником відділу містобудування управління ЖКГ Соловйовим О.В. та начальником відділу загального діловодства та контролю Бодак Л.А. вбачається, що фактично за вказаною адресою мешкають 2 особи: [PERSON] та [PERSON] . Будинок належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.2015 року. За словами сусідів [PERSON] , проживає по [ADDRESS] та [PERSON] , проживає по [ADDRESS] , громадянин [PERSON] в будинку за місцем реєстрації ( по [ADDRESS] ) не проживає більше п`яти років й до теперішнього часу його місцезнаходження невідоме. Станом на 25.05.2021 року комісією підтверджено факт не проживання [PERSON] ,1963 р.н., за адресою: [ADDRESS] .. (а.с.10) На даний час, з сімейних підстав, позивачка бажає продати вищевказаний спірний житловий будинок. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] співвласником спірного житлового будинку не являється, в зазначеному житловому будинку не проживає і не користується ним. Позивач заперечує проти реєстрації відповідача за вказаною адресою, так як дані обставини перешкоджають йому в реалізації права володіння та користування належним йому на праві власності майном. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Згідно ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові №6-92цс15 від 27 травня 2015 року, передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядженням своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. Пунктом 33 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] за місцем реєстрації: [ADDRESS] не проживає з 2015 року, а тому суд вважає за необхідним визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Доказів створення відповідачем перешкод для проживання в будинку з боку позивача суду не надано. Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, що позивач на теперішній час позбавлена права володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідач втратив право власності, а тому і користування спірним житловим будинком, а своєю реєстрацією у будинку позивача останній обмежує її право власності. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що в даному випадку вимоги [PERSON] як власника житлового будинку законні та обґрунтовані, оскільки реєстрація відповідача [PERSON] в належному їй житловому будинку, порушує її право власності, створює перешкоди в користуванні власністю. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року по справі №212/6724/17 (пр. №61-40291св18). Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Зі змісту ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом. Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку. За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно з п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю І та ІІ груп. Враховуючи те, що судом встановлено, що [PERSON] є інвалідом ІІ групи та звільнена від сплати судового збору (а.с.11), тому з [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн. Таким чином, рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом є підставою для зняття даної особи з реєстрації. На підставі ст. ст. 4,10,13,18,19,76- 81,95, 247,258-259, 263, 265, 280-284 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved