Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

27.03.2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, посилаючись на те, що сім'я сторін існує лише формально, шлюбні стосунки подружжя не підтримують понад два роки, спільного господарства не ведуть. Спору про поділ майна між сторонами немає. Від спільного проживання мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Позивач вважає, що подальше проживання у шлюбі є неможливим, його збереження суперечить як її інтересам, так і інтересам відповідача. Крім цього, позивач просить суд стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку щомісячно до повноліття дитини. Згідно вимог позовної заяви позивач просила винести рішення про розірвання шлюбу та стягнення із відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку до досягнення дитиною повноліття; дитину залишити на подальше проживання із нею; судові витрати покласти на відповідача. Позивач в судове засідання 14.04.2015 року подала заяву, згідно якої заявлений позов до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів підтримує повністю, просить справу слухати у її відсутність. Відповідач в судове засідання 14.04.2015 року не з"явився; згідно поданої ним заяви від 08.04.2015 року, заявлений позов визнає повністю, просить справу слухати у його відсутності. На підставі статтей 158, 169 ЦПК України, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін та ухвалити рішення у справі на підставі наявних в ній доказів. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 05.03.2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Романівського районного управління юстиції Житомирської області від 05.03.2010 року (а.с. 5). Сім'я сторін фактично розпалася більше двох років тому, наміру зберігати шлюб сторони не виявили, а наполягають на розірванні шлюбу. Відповідно до статтей 104 ч.2, 105 ч.3 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Оскільки сторони прийшли до єдиної думки про необхідність розірвання шлюбу, сім'я сторін фактично розпалася, сімейно-шлюбні відносини між сторонами припинені, а тому суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами необхідно розірвати. Крім того, від спільного проживання сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], який проживає разом із позивачем та знаходиться на її повному утриманні, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Биківської селищної ради Романівського району Житомирської області від 03.10.2008 року (а.с. 6) та довідкою № 368 від 25.03.2015 року, виданою Биківською селищною радою Романівського району Житомирської області, в тім, що дитина проживає з матір"ю та знаходиться на її утриманні (а.с. 7). Батьком дитини є відповідач, який свої батьківські обов'язки належним чином не виконує, коштів на утримання дитини не надає. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, що передбачено ч.1 ст.181 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч.2 ст.27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Виходячи із представлених доказів, суд приходить до висновку, що заявлений позов про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини обґрунтований та підлягає повному задоволенню. Відповідно до положень ст.ст.180, 182, 183, 191 Сімейного кодексу України та враховуючи наявність у відповідача обов'язків утримувати дитину до її повноліття, суд вважає за необхідне стягувати із відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, до досягнення дитиною повноліття. Позивач також просить залишити їй після розірвання шлюбу на подальше проживання неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Враховуючи, що право визначення місця проживання малолітньої дитини за законом належить батькам, а також повним визнанням відповідачем позову,

Outcome: approved