Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

26 травня 2015 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що він працював у ПрАТ «Азовелектросталь» після чого його було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Рішенням Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 26 лютого 2015 року на користь позивача стягнуто заборгованість заробітної плати у розмірі 11476,97 грн., компенсацію за затримку виплати заробітної плати у розмірі 1161,57 грн., середній заробіток за час затримки виплати сум, належних працівникові при звільненні в сумі 15016,56 грн. та 300 грн. моральної шкоди. 30 квітня 2015 року відповідачем на підставі вищевказаного рішення виплачено заборгованість заробітної плати в розмірі 11476,97 грн., однак компенсація за затримку виплати заробітної плати, середній заробіток та моральна шкода, стягнуті рішенням суду, не виплачені. У зв'язку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток з моменту винесення рішення по день фактичного розрахунку в сумі 8278,36 грн., а також компенсацію за затримку виплати заробітної плати з дня винесення рішення по день фактичного розрахунку в сумі 2109,53 грн.. В липні 2015 р. позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача 4178,14 грн. компенсації за затримку виплати заробітної плати та 11743,72 грн. середнього заробітку за час затримки виплати сум, належних працівникові при звільненні за період з 27 лютого по 31 травня 2015 року. Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов'язки, в рівній мірі кореспондується обов'язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судом встановлено, що позивач працював у відповідача на посаді начальника бюро проектно-конструкторського відділу Науково-Технічного Комплексу і був звільнений 04 листопада 2014 року з підстав, передбачених ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 6) Відповідно до розрахункових листів, розрахунків позивача та довідки наданої з ПрАТ «Азовелектросталь» від 29.01.2015 року встановлено, що відповідач нараховував, але не виплачував заробітну плату за: серпень 2014р.-3286,17 грн., вересень 2014р. - 2798,18 грн., жовтень 2014р. - 3248,31 грн., листопад 2014р. - 2144,31 грн. (а.с. 7, 8). Отже на день звільнення відповідач залишився винним позивачу 11476,97 грн., що свідчить про порушення вимог ст. 116 КЗпП України та наявність підстав для відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу. Рішенням Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 26 лютого 2015 року № 264/535/15-ц з ПрАТ «Азовелектросталь» на користь [PERSON] стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з серпня по листопад 2014 р. у розмірі 11476,97 грн., компенсацію за затримку виплати заробітної плати в розмірі 1161,57 грн., середній заробіток за час затримки виплати сум, належних працівникові про звільненні в сумі 15016,56 грн. та 300 грн. моральної шкоди. Пленум Верховного Суду України в п. 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предяв'лення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати проводиться у випадку затримки на один та більше календарний місяць виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цього Закону. Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації нараховується шляхом помноження суми нарахованого, але не сплаченого громадянину доходу за відповідний місяць на індекс інфляції в період виплати доходу. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації розраховується шляхом помноження суми нарахованого, але не сплаченого громадянину доходу за відповідний місяць на індекс інфляції в період виплати доходу. З наданих відповідачем розшифровки особових рахунків [PERSON] за період з 01.08.2014 р. по 31.12.2014 р. та довідки з розрахунком суми компенсації за затримку виплати заробітної плати вбачається, що станом на 31.05.2015 р. [PERSON] фактично нарахована при виплаті заборгованості компенсація за затримку виплати заробітної плати 5339,71 грн. з них, згідно повідомлення відповідача, 1161,57 грн. сплачено [PERSON] за рішенням Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 26.02.2015 р. по справі 264/535/15-ц (а.с.31-33, 34, 35). Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, нормами ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на вказані принципи та обставини того, що суд не може вийти за межі позовних вимог позивача, а відповідач повністю визнає вказаний розмір компенсації за час затримки заробітної плати, тому вказана обставина не підлягає доведенню іншими доказами, у зв'язку із чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація за затримку виплати заробітної плати в сумі 4178,14 грн. (5339,71 грн. -1161,57 грн.). Середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні,

Outcome: approved