Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-07 00:00:00

22.04.2015 року [PERSON] звернулася до Жидачівського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи позовні вимоги тим, що 25.07.1970 року одружилась із ним, зареєструвавши одруження у Бортниківській сільській раді Жидачівського району Львівської області. Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей: дочку [PERSON], 1972 р.н. та дочку [PERSON], 1977 р.н.. Останніх тринадцять років сторони спільно не проживають та за цей час жоден із них не робив спроб відновити шлюбні стосунки. Вважає, що шлюб існує формально і його слід розірвати у судовому порядку, оскільки відповідач на розірвання шлюбу у позасудовому порядку не погоджується. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач, будучи у встановленому порядку повідомленим про час та місце судового розгляду, що стверджується даними про вручення судових повісток, двічі в суд не з"явився, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутності не подав, у зв"язку з чим, суд, за згодою позивача, ухвалив проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] яке видано Бортниківською сільською радою Жидачівського району Львіської області 25.07.1970 року, цього дня одружились [PERSON] та [PERSON], якій після одруження присвоєно прізвище [PERSON] (а.с.4). Відповідно ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому ч.3 та ч.4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до збереження шлюбних стосунків чи їх припинення є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що відносини між сторонами не склалися, вони не спілкуються, не підтримують ніяких відносин, на протязі тринадцяти років не проживають спільно, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Позивач не має бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним і суперечить інтересам позивача та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у позивача відсутнє, що є підставою для розірвання шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач при реєстрації шлюбу змінила прізвище та у позовній заяві вказала, що бажає після розірвання шлюбу залишити набуте у шлюбі прізвище, тому вона вправі надалі іменуватись цим прізвищем.

Outcome: approved