Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

[PERSON], в особі представника [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якій просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], вказуючи на наступне. Відповідач - [PERSON] є дружиною сина позивача [PERSON]. За вказаною адресою відповідачка більше десяти років не проживає, житлом не цікавиться, комунальні платежі не сплачує, її власні речі у будинку відсутні, в зв'язку з чим позивач просить позов задовольнити. У судове засідання позивач та представники позивача надали заяви про розгляд справи без їх участі, вказавши, що позов підтримують та прохають його задовольнити. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України. Судові повістки, направлені за її місцем проживання, зареєстрованим у встановленому законом порядку, про час і місце судових засідань, призначених на 16 годину 00 хвилин 07 серпня 2017 року, на 15 годину 00 хвилин 11 вересня 2017 року та на 08 годину 30 хвилин 02 жовтня 2017 року повернулися з відміткою - «за закінченням терміну зберігання» . Крім того, відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України відповідач викликалася в судове засідання на 08 годину 30 хвилин 02 жовтня 2017 року через оголошення у газеті "Слобідський Край" № 75 (22507) від 21 вересня 2017 року. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК України, суд вважає судову повістку відповідачеві врученою належним чином, а її неявку в судове засідання такою, що не має поважних причин. Згідно ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, на підставі п.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, які є належними, допустимими і достовірними у їх сукупності, суд знаходить за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступного. Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 20 листопада 2015 року та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 48026094 від 20 листопада 2015 року, позивач -[PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12-13). Відповідно до копії виписки з домової книги Острівщинської сільської ради Близнюківського району Харківської області вих.. № 150-02-25 від 15 червня 2017 року, [PERSON], [INFO], була приписана в с. Дунине Близнюківського району Харківської області 10 липня 2002 року. (а.с.14) Довідкою виданою Острівщинською сільською радою Близнюківського району Харківської області за вих. № 281 від 15 червня 2017 року, підтверджується, що [PERSON] разом зі своєю дружиною [PERSON] дійсно зареєстрований та постійно проживає за адресою: [ADDRESS].. Також в домоволодінні зареєстровані, але не проживають їх сини - [PERSON], [PERSON], [PERSON], онук - [PERSON] та невістки - [PERSON], [PERSON]. (а.с. 16) Згідно акту обстеження, складеного депутатами Острівщинської сільської ради від 15 червня 2017 року, відповідач [PERSON], дійсно зареєстрована за вищевказаною адресою, але фактично в домоволодінні не проживає більше 10 років.(а.с.11). Згідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Конституція України статтею 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до положень, передбачених ст.ст.383, 391 ЦК України, власник жилого будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Суд зазначає, що відповідач по справі, своїми діями створює перешкоди, які заважають нормальному здійсненню права власності позивача на утримання житлового будинку. Судом встановлено, що відповідач ніяких претензій на житло не мала, позивач, як власник житлового будинку, ніяких договорів (оренди, найму чи піднайму) з відповідачкою не укладав, ніяких обов'язків перед нею не має, особливих домовленостей між ними щодо порядку та строків користування житловим будинком не має. Позивач ніяких перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачці не чинив, за захистом порушеного права на проживання відповідач не зверталася. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Згідно з положеннями ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.ст.316,317 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статтею 71 Житлового кодексу України встановлено 6-ти місячний строк збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його родини, а також вичерпаний перелік випадків за якими за особою, що тимчасово відсутня, зберігається житлове приміщення понад шести місяців. Згідно до ст.72 ЖК України визнання особи, яка втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності особи більш встановлених строків здійснюється в судовому порядку. Таким чином, враховуючи те, що відповідач за адресою: [ADDRESS] - фактично не проживає більше 10 років, а також те, що наявність зареєстрованої особи позбавляє позивача права розпорядитися своїм нерухомим майном, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору - 640 грн. (а.с.1).

Outcome: approved