Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з нерухомого майна. Свої позовні вимоги мотивував тим, що він є власником 2/3 частини квартири, що розташовано за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 02 лютого 1998 року Управлінням справами Національної Академії наук України, згідно з розпорядженням № 218 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 20 лютого 2014 року приватним виконавцем КМНО Дідович І.В. [INFO] помер рідний брат позивача [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Під час оформлення спадщини позивач дізвався, що на спадкове майно померлого накладений арешт відповідно до постанови Відділу державної виконавчої служби у Ленінградському районі м. Києва № 692/2 від 13.02.2001 року та зареєстрований за реєстраційним номером № 1374031. Арешт був зареєстрований 13 жовтня 2004 року за №1374031 реєстратором Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, на підставі постанови, 692/2 від 13.02.2001 року Відділом державної виконавчої служби у Ленінградському районі міста Києва. Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.09.2015 року, було припинено арешт нерухомого майна накладеного постановою Відділу державної служби у Ленінградському районі м. Києва № 692/2 від 13.02.2001 року та зареєстрованого за реєстраційним номером № 1378251. Проте на даний час залишається не знятий арешт накладений постановою Відділу державгної виконавчої служби у Ленінградському районі м. Києва № 692/2 від 13.02.2001 року, який зареєстрований за реєстраційним номером № 1374031. Згідно відповіді Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) позивачу було повідомлено на його звернення, що в системі АСВП відсутні відомості щодо виконавчого провадження, в рамках якого була винесена поставнова 692/2 від 123.02.2001 року на підставі якої було арештоване майно за адресою : [ADDRESS] , адже Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень почала вводитись у дію на протязі 2007-2008 років, також строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік, у з`язку із чим надати додаткову інформацію не являється можливим, у зв`язку із знищенням документів, які можуть міститі такі відомості. На підставі чого, позивач звернувся до суду з позовом в якому просить зняти арешт, накладений на нерухоме майно - квартири [ADDRESS] , накладений постановою Відділу державної виконавчої служби у Ленінградському районі м. Києва № 692/2 від 13.02.2001 року та зареєстрований за № 1374031 реєстратором Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою від 13 жовтня 2004 . Позивач в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та зазначенням того, що вимоги підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач, будучи в установленому законом порядку повідомленим про час, дату та місце судового розгляду, явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 02 лютого 1998 року, квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 лютого 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В., [PERSON] є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна, а спадщина, на яку видане це свідоцтво складається з 1/3 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Відповідно наданих доказів, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 2/3 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про смерть від 11 серпня 2020 року, встановлено, що [PERSON] [INFO] , помер [INFO] (а.с.20). Відповідно довідки від 27 серпня 2020 року № 5948/02-14 видиної державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Черноморченко О.В., вбачається, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , заяву про прийняття спадщини по закону від 27 серпня 2020 року подав рідний брат померлого [PERSON] (а.с.21), про свідчить витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі № 61448344 від 27.08.2020 року (а.с. 22). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 245350743 від 22.02.2021 року на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , накладено арешт, реєстраційний номер обтяження [NUMBER] , зареєстрований 13.10.2004 року реєстратором: Дванадцята київська державна нотаріальна контора, 03148, м. Київ, вул. Гната Юри, 9, підстава обтяження: постанови Відділу Державної виконавчої служби у Ленінградському районі № 692/2 від 13.02.2001 року (а.с. 11). Відповідно до відповіді Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), повідомлено наступно, в системі АСВП відсутні відомості щодо виконавчого провадження, в рамках якого була винесена поставнова 692/2 від 123.02.2001 року на підставі якої було арештоване майно за адресою : [ADDRESS] , адже Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень почала вводитись у дію на протязі 2007-2008 років, також строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік, у з`язку із чим надати додаткову інформацію не являється можливим, у зв`язку із знищенням документів, які можуть міститі такі відомості, тому арешт знятий бути не може, оскільки відсутні підстави, визначені ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.08.1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» роз`яснено, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідно до ст. 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-26цс13 від 15.05.2013 року. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття арешту є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до ч. ч . 1, 2, 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. На сьогодні позивач не має можливості здійснити реєстрацію у власній квартирі, проте через наявність арешту. Таким чином, арешт, накладений на майно позивача, порушує її право власності, хоча позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з даним позовом до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого остання позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved