Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Слов»янської міської Ради Донецької області про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 18 грудня 1976 року у місті Словянську помер його батько, [PERSON]. До часу своєї смерті батько проживав та був зареєстрований у [INFO]. Спадщина після його смерті відкрилася за ЦК УРСР 1963 року, за даними спадкового реєстру спадщина відкрилася за законом, заповіт відсутній, спадкова справа в Україні не заведена. У склад спадкового майна після його смерті входить житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований у місті Словянську, по вулиці Лісозахисна, 57. Особами, які прийняли спадщину після його смерті є він, його рідний брат [PERSON] та їх мати, [PERSON], оскільки вони були зареєстровані та проживали у спадковому житловому будинку, є особами, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, оскільки вони на протязі шести місяців після смерті спадкодавця шляхом проживання у спадковому житловому будинку вступили в управління та володіння спадковим майном. 26 червня 1994 року у місті Словянську померла його мати, [PERSON]. До часу своєї смерті мати проживала та була зареєстрована у [INFO]. Спадщина після її смерті відкрилася за ЦК УРСР 1963 року, за даними спадкового реєстру спадщина відкрилася за законом, заповіт відсутній. Спадкова справа в Україні після її смерті за № 723/1994 заведена у Першій Словянській державній нотаріальній конторі за його заявою про прийняття спадщини та за заявою про прийняття спадщини його брата [PERSON]. У склад спадкового майна після смерті [PERSON] входить 1/3 частка житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд, який розташований у місті Словянську, по вулиці Лісозахисній, № 57, яку вона прийняла після померлого чоловіка, але не оформила своїх спадкових прав. 17 серпня 2009 року у місті Краматорську Донецької області помер його рідний брат [PERSON], після якого він є спадкоємцем другої черги. За даними спадкового реєстру спадщина після його смерті відкрилася за законом, заповіт відсутній, спадкова справа в України не заведена. Оскільки спадкоємці попередніх черг за час з моменту смерті брата і дотепер не прийняли спадщину, він, відповідно до частини 2 статті 1258 ЦК України одержав право на спадкування після смерті свого рідного брата [PERSON]. Спадковий житловий будинок належав спадкодавцю [PERSON] на підставі договору № 254 про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 20 квітня 1956 року. Зазначений договір посвідчений державним нотаріусом Першої Словянської державної нотаріальної контори 04 травня 1956 року, зареєстрований у реєстрі за № 4592. Укладанню та посвідченню зазначеного вище договору № 254 передувало виділення земельної ділянки у натурі та визначення її меж, що підтверджено відповідним актом від 11 серпня 1955 року та рішенням виконкому Словянської міськради від 27.06.1955 року. Після отримання дозволу на будівництво та укладання договору № 254 батько побудував житловий будинок. Будівництво житлового будинку було завершено у повному обсязі у 1958 році, господарські та побутові будівлі та споруди були побудовані у 1960 та 1976 роках. Відповідно до п. 3.2 Інструкції про порядок проведення інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держкомітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127 із наступними змінами та доповненнями зазначені обєкти нерухомості, як такі, що побудовані до 05.08.1992 року не є самовільними і дозволу не потребують. Побудований спадкодавцем [PERSON] житловий будинок та господарські будівлі прийняті до експлуатації, відхилення від проекту відсутні, що підтверджено відповідним актом прийняття до експлуатації. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в володіння, або управління спадковим майном. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Спадщина вважається належною спадкоємцю з часу її прийняття. Він, його мати [PERSON], та його рідний брат [PERSON] на час смерті [PERSON] та на протязі шести місяців після його смерті і більше вступили у володіння та управління спадковим майном житловим будинком, який розташований у місті Словянську, по вулиці Лісозахисній, № 57, оскільки вони проживали у цьому будинку, використовували його за прямим призначенням для особистого проживання, користувалися земельною ділянкою та господарськими будівлями. Викладене підтверджено записами про реєстрацію місця проживання у будинковій книзі. Таким чином він, його мати та його брат прийняли спадщину після смерті [PERSON] відповідно до вимог діючого на час відкриття спадщини після його смерті законодавства. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Від встановлення факту прийняття ним, [PERSON] та [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] залежить виникнення в нього права на отримання у власність спадкового майна житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований у місті Словянську, по вулиці Лісозахисній, № 57. Іншим шляхом, окрім як судовим, встановлення даного факту неможливо. Факт його прийняття спадщини визнається нотаріальною конторою, що підтверджується відкриттям нотаріусом спадкової справи та відповідним витягом. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], [PERSON] та [PERSON] він надав нотаріусу договір № 254, свідоцтва про смерть спадкодавців, акт прийняття будинку до експлуатації та інші необхідні для оформлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом, документи. Постановою нотаріуса від 11 червня 2016 року йому було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті спадкодавців у звязку з відсутністю зареєстрованого у реєстрі прав власності на нерухоме майно правовстановлюючого документу на спадковий житловий будинок на імя спадкодавців. Статтею 18 ч. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 8 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 передбачено, що державна реєстрація права власності проводиться реєстратором при предявленні власником, у тому числі і документу, що посвідчує особу. Таким чином, отримання у теперішній час [PERSON], [PERSON] та [PERSON] правовстановлюючого документу на житловий будинок та витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, тобто реєстрація у реєстрі прав власності на нерухоме майно права власності спадкодавців на житловий будинок, який розташований у місті Словянську, по вулиці Лісозахисній, № 57, є неможливим. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Аналогічна норма міститься у п. 6 Постанови № 5 Пленуму [PERSON] Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК). Норма аналогічного змісту міститься у статті 548 ЦК УРСР 1963 року. Таким чином, прийнявши у спадок після смерті свого батька [PERSON] житловий будинок, який розташований у місті Словянську, по вулиці Лісозахисній, № 57 він, його мати та його брат отримали на нього право власності у рівних частках кожен, по 1/3 частині, але не зареєстрували за собою це право. Відповідно прийнявши спадщину після смерті матері [PERSON] він та брат отримали право власності на частку, яка їй належала після смерті батька, у рівних частках кожен, тобто по 1/6 частці. З урахуванням тієї частки, яку вони отримали після смерті їх батька йому та брату стало належати по ? частині житлового будинку. У звязку з відсутністю відомостей про прийняття спадщини спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] та його зверненням з питання прийняття спадщини та оформлення свідоцтва про право на спадщину після його смерті до Першої Словянської державної нотаріальної контори, з урахуванням розяснень, наданих у ч. 2 статті 1258 ЦК України стосовно виникнення в нього права на спадщину тільки у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, нотаріус вважає його особою, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON]. Викладене підтверджено текстом постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.06.2016 року, згідно з якою, у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] йому відмовлено тільки з підстав відсутності правовстановлюючого документу на спадковий житловий будинок на імя спадкодавця. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. На час виникнення у первісного власника, спадкодавця [PERSON] обовязкова реєстрація права власності законодавством УРСР та України передбачена не була. Уперше обовязковість реєстрації права власності була введена ЦК України 2003 року та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який був прийнятий у 2004 році. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Враховуючи викладене, у склад спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] і, відповідно, після смерті [PERSON], [PERSON], входить право на житловий будинок, який розташований у місті Словянську, по вулиці Лісозахисній, будинок № 57. Він, як спадкоємець, який прийняв спадщину, має право на отримання цього будинку у власність. Як особа, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON], [PERSON] та [PERSON], він є їх правонаступником. Однак його право не визнається, що є, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» правовою підставою звернення до суду, відповідно до вимог ст. 392 ЦК України. Умов для отримання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі в нього немає, тому, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» його вимога про визнання права на спадщину підлягає судовому розгляду та підлягає задоволенню. Просить суд встановити факт прийняття ним спадщини після смерті батька [PERSON], який помер 18 грудня 1976 року у місті Словянську Донецької області. Визнати за ним, [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], право власності на 1/3 частку житлового будинку № 57, який розташований у місті Словянську, по вулиці Лісозахисній, позначений на плані літерою А-1, загальною площею 44,7 квадратних метри, житловою площею 22 квадратних метри та на відповідну частку прилеглих до нього господарських та побутових будівель та споруд, що за планом: літня кухня літера «Б», сарай літера «В», вбиральня літера «Г», огорожа № 1, як на майно, отримане ним у порядку спадкування після смерті батька [PERSON] Визнати за ним, [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], право власності на 1/6 частку житлового будинку № 57, який розташований у місті Словянську, по вулиці Лісозахисній, позначений на плані літерою А-1, загальною площею 44,7 квадратних метри, житловою площею 22 квадратних метри та на відповідну частку прилеглих до нього господарських та побутових будівель та споруд, що за планом: літня кухня літера «Б», сарай літера «В», вбиральня літера «Г», огорожа № 1, як на майно, отримане ним у порядку спадкування після смерті матері [PERSON] Визнати за ним, [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], право власності на 1/2 частку житлового будинку № 57, який розташований у місті Словянську, по вулиці Лісозахисній, позначений на плані літерою А-1, загальною площею 44,7 квадратних метри, житловою площею 22 квадратних метри та на відповідну частку прилеглих до нього господарських та побутових будівель та споруд, що за планом: літня кухня літера «Б», сарай літера «В», вбиральня літера «Г», огорожа № 1, як на майно, отримане ним у порядку спадкування після смерті брата [PERSON] Позивач [PERSON] до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи ( а.с.53). 18 серпня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з Заявою, в якій просить суд розглянути справу без його участі, та задовольнити його позовні вимоги ( а.с. 80 ). Представник відповідача - Слов»янської міської Ради Донецької області до судового засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи ( а.с. 49). 11 серпня 2016 року направив до суду заяву, в якій просить суд розглянути справу без участі представника Слов»янської міської Ради Донецької області та постановити рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи.( а.с. 52 ). Суд, розглянувши подані заявником документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до Слов»янської міської Ради Донецької області про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом підлягають задоволенню повністю з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у різі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав є визнання права. В судовому засіданні встановлено, що 18 грудня 1976 року у місті Словянську помер батько позивача [PERSON]- [PERSON] ( а.с. 13 зворот). До часу своєї смерті [PERSON] проживав та був зареєстрований у [INFO]. Спадщина після його смерті відкрилася за ЦК УРСР 1963 року, за даними спадкового реєстру спадщина відкрилася за законом, заповіт відсутній, спадкова справа в Україні не заведена. У склад спадкового майна після смерті [PERSON] входить житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований у місті Словянську, по вулиці Лісозахисна, 57. Особами, які прийняли спадщину після його смерті є позивач [PERSON], його рідний брат [PERSON] та їх мати, [PERSON], оскільки вони були зареєстровані та проживали у спадковому житловому будинку, є особами, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, оскільки вони на протязі шести місяців після смерті спадкодавця шляхом проживання у спадковому житловому будинку вступили в управління та володіння спадковим майном ( а.с.30-36). 26 червня 1994 року у місті Словянську померла мати позивача - [PERSON] ( а.с.12). До часу своєї смерті [PERSON] проживала та була зареєстрована у [INFO]. Спадщина після смерті [PERSON] відкрилася за ЦК УРСР 1963 року, за даними спадкового реєстру спадщина відкрилася за законом, заповіт відсутній. Спадкова справа в Україні після смерті [PERSON] за № 723/1994 заведена у Першій Словянській державній нотаріальній конторі за заявою [PERSON] про прийняття спадщини та за заявою про прийняття спадщини його брата [PERSON] ( а.с. 55-79). У склад спадкового майна після смерті [PERSON] входить 1/3 частка житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд, який розташований у місті Словянську, по вулиці Лісозахисній, № 57, яку вона прийняла після померлого чоловіка, але не оформила своїх спадкових прав. 17 серпня 2009 року у місті Краматорську Донецької області помер рідний брат позивача - [PERSON] ( а.с.14), після якого [PERSON] є спадкоємцем другої черги. За даними спадкового реєстру спадщина після смерті [PERSON] відкрилася за законом, заповіт відсутній, спадкова справа в України не заведена. Оскільки спадкоємці попередніх черг за час з моменту смерті [PERSON] і дотепер не прийняли спадщину, позивач [PERSON], відповідно до частини 2 статті 1258 ЦК України одержав право на спадкування після смерті свого рідного брата [PERSON]. Спадковий житловий будинок належав спадкодавцю [PERSON] на підставі договору № 254 про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 20 квітня 1956 року ( а.с. 16-29). Зазначений Договір посвідчений державним нотаріусом Першої Словянської державної нотаріальної контори 04 травня 1956 року, зареєстрований у реєстрі за № 4592. Укладанню та посвідченню зазначеного вище договору № 254 передувало виділення земельної ділянки у натурі та визначення її меж, що підтверджено відповідним актом від 11 серпня 1955 року та рішенням виконкому Словянської міськради від 27.06.1955 року ( а.с.46). Після отримання дозволу на будівництво та укладання договору № 254 [PERSON] побудував житловий будинок. Будівництво житлового будинку було завершено у повному обсязі у 1958 році, господарські та побутові будівлі та споруди були побудовані у 1960 та 1976 роках. Відповідно до п. 3.2 Інструкції про порядок проведення інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держкомітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127 із наступними змінами та доповненнями зазначені обєкти нерухомості, як такі, що побудовані до 05.08.1992 року не є самовільними і дозволу не потребують. Побудований спадкодавцем [PERSON] житловий будинок та господарські будівлі прийняті до експлуатації, відхилення від проекту відсутні, що підтверджено відповідним актом прийняття до експлуатації. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в володіння, або управління спадковим майном. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Спадщина вважається належною спадкоємцю з часу її прийняття. Позивач [PERSON], його мати [PERSON], та його рідний брат [PERSON] на час смерті [PERSON] та на протязі шести місяців після його смерті і більше вступили у володіння та управління спадковим майном житловим будинком, який розташований у місті Словянську, по вулиці Лісозахисній, № 57, оскільки вони проживали у цьому будинку, використовували його за прямим призначенням для особистого проживання, користувалися земельною ділянкою та господарськими будівлями. Викладене підтверджено записами про реєстрацію місця проживання у будинковій книзі. Таким чином позивач [PERSON], його мати та його брат прийняли спадщину після смерті [PERSON] відповідно до вимог діючого на час відкриття спадщини після його смерті законодавства. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Відповідно до змісту п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 р. № 5 з наступними змінами та доповненнями можливе встановлення факту володіння обєктами нерухомого майна на праві приватної власності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені будь-які факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб. Відповідно до ст. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» «Відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення». Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Від встановлення факту прийняття [PERSON], [PERSON] та [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] залежить виникнення в позивача [PERSON] права на отримання у власність спадкового майна житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований у місті Словянську, по вулиці Лісозахисній, № 57. Іншим шляхом, окрім як судовим, встановлення даного факту неможливо. Факт прийняття позивачем [PERSON] спадщини визнається нотаріальною конторою, що підтверджується відкриттям нотаріусом спадкової справи та відповідним витягом ( а.с.13). Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позивач надав нотаріусу договір № 254, свідоцтва про смерть спадкодавців, акт прийняття будинку до експлуатації та інші необхідні для оформлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом, документи. Згідно до п.3.1 [PERSON] спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» «Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обгрунтовано відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Відповідно до ч.1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами : копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця». Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування». Згідно до [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» п.1 «Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обгрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі Свідоцтва про право на спадщину». Постановою нотаріуса від 11 червня 2016 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті спадкодавців у звязку з відсутністю зареєстрованого у реєстрі прав власності на нерухоме майно правовстановлюючого документу на спадковий житловий будинок на імя спадкодавців ( а.с.8-10). Пунктом 6 розділу 2 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов'язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, розроблених відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України N 614-VI від 1 жовтня 2008 року «Про внесення змін до Закону України "Про нотаріат"» із змінами, внесеними згідно із Законом N 5076-VI від 05.07.2012 р. та схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29.01.2009 року передбачено, що обовязковим документом, необхідним для видачі свідоцтва про право на спадщину є витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Тим самим пунктом передбачено, що за відсутності зазначеного вище витягу, нотаріус роз'яснює спадкоємцю про можливість вирішення зазначеного питання у судовому порядку. Аналогічні вимоги містяться у пункті 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 із наступними змінами та доповненнями. Статтею 18 ч. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 8 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 передбачено, що державна реєстрація права власності проводиться реєстратором при предявленні власником, у тому числі і документу, що посвідчує особу. Таким чином, отримання у теперішній час [PERSON], [PERSON] та [PERSON] правовстановлюючого документу на житловий будинок та витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, тобто реєстрація у реєстрі прав власності на нерухоме майно права власності спадкодавців на житловий будинок, який розташований у місті Словянську, по вулиці Лісозахисній, № 57, є неможливим. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Аналогічна норма міститься у п. 6 Постанови № 5 Пленуму [PERSON] Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК). Норма аналогічного змісту міститься у статті 548 ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України та п. 3.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 із наступними змінами та доповненнями незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Викладене також підтверджено і розясненням, наданим у п. 1 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, зі змісту якого вбачається, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке повязується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та/або не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Таким чином, прийнявши у спадок після смерті свого батька [PERSON] житловий будинок, який розташований у місті Словянську, по вулиці Лісозахисній, № 57 позивач [PERSON], його мати [PERSON] та його брат [PERSON] отримали на нього право власності у рівних частках кожен, по 1/3 частині, але не зареєстрували за собою це право. Відповідно прийнявши спадщину після смерті матері [PERSON] позивач та його брат [PERSON] отримали право власності на частку, яка належала [PERSON] після смерті батька [PERSON], у рівних частках кожен, тобто по 1/6 частці. З урахуванням тієї частки, яку вони отримали після смерті їх батька позивачу [PERSON] та [PERSON] стало належати по ? частині житлового будинку. У звязку з відсутністю відомостей про прийняття спадщини спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] та зверненням позивача з питання прийняття спадщини та оформлення свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] до Першої Словянської державної нотаріальної контори, з урахуванням розяснень, наданих у ч. 2 статті 1258 ЦК України стосовно виникнення в [PERSON] права на спадщину тільки у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, нотаріус вважає [PERSON] особою, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON]. Викладене підтверджено текстом постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.06.2016 року, згідно з якою, у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] позивачу відмовлено тільки з підстав відсутності правовстановлюючого документу на спадковий житловий будинок на імя спадкодавця (а.с.8-10). Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. На час виникнення у первісного власника, спадкодавця [PERSON] обовязкова реєстрація права власності законодавством УРСР та України передбачена не була. Уперше обовязковість реєстрації права власності була введена ЦК України 2003 року та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який був прийнятий у 2004 році. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Враховуючи викладене, у склад спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] і, відповідно, після смерті [PERSON], [PERSON], входить право на житловий будинок, який розташований у місті Словянську, по вулиці Лісозахисній, будинок № 57. Позивач, як спадкоємець, який прийняв спадщину, має право на отримання цього будинку у власність. Правомірність і законність позовних вимог [PERSON] щодо визнання за ним права власності на спадковий житловий будинок підтверджена розясненнями, наданими у п. п. 5, 6 Постанови № 5 Пленуму [PERSON] Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно з якими вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що …..незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (обєкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на обєкт нерухомого майна. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України та п. 3.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 із наступними змінами та доповненнями незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Викладене також підтверджено і розясненням, наданим у п. 1 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, зі змісту якого вбачається, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке повязується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та/або не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Відповідно до п. 3.3 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Як особа, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] є їх правонаступником. Однак його право не визнається, що є, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» правовою підставою звернення до суду, відповідно до вимог ст. 392 ЦК України. Умов для отримання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі в позивача немає, тому, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» його вимога про визнання права на спадщину підлягає судовому розгляду та підлягає задоволенню. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму [PERSON] Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. На підставі викладеного,

Outcome: approved