Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернулася в суд з позовом до [PERSON], приватного нотаріуса Рахівського районного округу [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], Реєстраційна служба Рахівського РУЮ про визнання правочину недійсним. У ході розгляду справи Позивач змінювала свої позовні вимоги, у звязку із чим 02 червня 2016 [PERSON] як представник за довіреністю [PERSON] подав нову редакцію позовної заяви до [PERSON] (далі Відповідач 1), Рахівської міської ради (далі Відповідач 2), треті особи «КП «Бюро технічної інвентаризації» Рахівської районної ради, приватний нотаріус Рахівського районного нотаріального округу [PERSON] про захист права власності. Позов мотивує тим, що на підставі договору дарування від 22.08.2012 року [PERSON] передала у дар [PERSON] житловий будинок, що знаходиться за адресою м. Рахів, вул. Б. Хмельницького, 58 та земельну ділянку площею 0,0912 га, кадастровий номер: 2123610100:31:002:0022, яка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. У пункті 2 вказаного договору зазначено, що житловий будинок, що дарується дарувальницею належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 19.07.2011 року на підставі рішення виконкому від 24.06.2011 року №70 серія САС №122195. Право власності на згадане житло зареєстроване в комунальному підприємстві «Рахівське міське бюро технічної інвентаризації» Рахівської міської ради 19.07.2011 року про що зроблено запис №467, реєстраційний номер 34113498. Крім того, пункт 5 цього договору містить положення відповідно до якого дарувальниця стверджує, що житло та земля, які є предметом вказаного договору, серед іншого, не продані та не подаровані. В інформаційній довідці з Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо будинку за адресою м. Рахів, вул. Б. Хмельницького, 58 (графа «відомості про права власності») значиться: дата прийняття рішення про державну реєстрацію 11.09.2012 року; власник [PERSON]; форма власності: приватна; частка власності: 1/1; підстава виникнення права власності: договір дарування №1172 від 22.08.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу [PERSON] Позивач вважає, що договір дарування від 22.08.2012 року між [PERSON] та [PERSON] є недійсним в частині з огляду на таке. Відповідно до договору дарування від 07.03.1996 року [PERSON] (даритель) подарувала [PERSON] (обдарованій) належну їй на праві приватної власності 1/4 частку жилого будинку, що знаходиться за адресою м. Рахів, вул. Б. Хмельницького, 58 жилою площею в цілому 55, 73 кв. м.; загальною площею в цілому 126,9 кв.м. з надвірними спорудами: Б літня кухня, В сарай, Г сарай, Д вбиральня, Ж сарай, І-І споруди. У відповідності до ст. 227 Цивільного кодексу УРСР (чинного на час укладення договору дарування від 07.03.1996 року) вказаний договір підлягав реєстрації за місцем знаходження будинку у Рахівському бюро технічної інвентаризації. Згідно з реєстраційним написом на правовстановлюючому документі житловий будинок в 1/4 частині за адресою м. Рахів, вул. Б. Хмельницького, 58 зареєстрований Рахівським районним бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] за реєстраційним номером № 121. На цій підставі вважає, що власником 1/4 частини житлового будинку за адресою м. Рахів, вул. Б. Хмельницького, 58 являється саме [PERSON]. За таких обставин, спірна 1/4 частина житлового будинку не могла бути переданою [PERSON] іншій особі, оскільки належала [PERSON]. Право приватної власності [PERSON] підлягає захисту з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування направлений на безповоротне припинення права власності у дарувальника і виникнення права власності у обдаровуваної особи, при цьому обдаровуваний набуває право на майно, якого раніше у нього не було. Подарувати майно іншим особам може виключно власник цього майна. Отже, дарувальник повинен бути власником майна, що дарується. [PERSON] не вправі була передавати у дар [PERSON] будинок в цілій частині, оскільки 1/4 частина цього ж будинку належить на праві приватної власності іншій особі, а саме Позивачу, тому, виключно [PERSON] може розпоряджатися своєю 1/4 частиною будинку. Жодного волевиявлення щодо розпорядження вказаною нерухомістю [PERSON] здійснено не було, тому таке вибуло з її власності без волі. Таким чином, оскільки [PERSON] набула право власності на 1/1 частину спірного майна безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати (принаймні 1/4 частину цього будинку) та поза волею власника 1/4 частини цього майна, то воно підлягає витребуванню від добросовісного набувача на користь Позивача. Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Зі змісту п. 2 оспорюваного в частині договору дарування № 1172 від 22.08.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] вбачається, що житловий будинок, що дарується дарувальницею належить їй на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 19.07.2011 року на підставі рішення виконкому від 24.06.2011 року № 70. Позивач вважає, що рішення виконавчого комітету Рахівської міської ради від 24.06.2011 року № 70 про реєстрацію права власності за [PERSON] на будинок, що знаходиться за адресою м. Рахів, вул. Б. Хмельницького, 58 не відповідає законові і порушує права власника, а саме [PERSON], а отже, підлягає скасуванню. На підставі вказаного рішення виконавчого комітету Рахівської міської ради ним же було видано [PERSON] Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 19.07.2011 року. З огляду на незаконність прийнятого рішення виконавчого комітету Рахівської міської ради від 24.06.2011 року № 70, видане на його підставі Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 19.07.2011 року також є незаконним, а отже, підлягає скасуванню. Вимога Позивача про визнання за нею права власності на спірне майно випливає із вимоги про витребування майна від добросовісного набувача. Згідно чинного законодавства, у разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. У звязку із наведеним просить визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Рахівської міської ради від 24.06.2011 року № 70 про реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою м. Рахів, вул. Б. Хмельницького, 58 та визнати недійсним свідоцтво про право власності (САС № 122195) від 19.07.2011 року про визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою м. Рахів, вул. Б. Хмельницького, 58 та скасувати відповідну державну реєстрацію права власності; визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою м. Рахів, вул. Б. Хмельницького, 58, укладений між [PERSON] та [PERSON] № 1172 від 22.08.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу [PERSON] в частині 1/4 частини цього будинку, що належить на праві приватної власності [PERSON]; витребувати з чужого незаконного володіння 1/4 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою м. Рахів, вул. Б.Хмельницького, 58 та зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] Василівною; визнати за [PERSON] (код ІПН [NUMBER]) право власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою м. Рахів, вул. Б. Хмельницького, 58; судові витрати покласти на Відповідача. В уточненнях до позовної заяви, [PERSON]-М.І. зазначив про те, що строк позовної давності Позивачем не пропущено, оскільки вона довідалася про порушення її права власності у листопаді 2014 року при зборі документів для звернення до суду з вимогою про виділ в натурі частки майна, що їй належить. Пізніше, під час судового розгляду справи, Позивач довідалася, що підставою для укладення оспорюваного договору дарування стали свідоцтво про право власності на домоволодіння в цілій частині, видане Рахівською міською радою 19.07.2011 року, на підставі рішення виконавчого комітету Рахівської міської ради від 24.06.2011 року №70, [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зазначає, що [PERSON] не мала обєктивної можливості дізнатися про порушення її прав, а саме укладення договору дарування житлового будинку від 22.08.2012 року в цілій частині швидше, так як до листопада 2014 року не мала наміру реалізувати своє право на виділ 1/4 частини вказаного житлового будинку в натурі та правомірно вважала, що її право власності непорушне, оскільки вона є законним власником 1/4 частини житлового будинку. З огляду на викладене вважає, що строки звернення до суду з даним позовом не пропущені, а вимоги є підставними та підлягають до задоволення. Згідно з ухвалою Рахівського районного суду від 12 липня 2016 року було задоволено клопотання представника Позивача та залучено до участі у даній справі виконавчий комітет Рахівської міської ради як співвідповідача. В судове засідання представник Позивача не зявився, надіслав клопотання, в якому просить здійснювати розгляд справи за відсутності Позивача та його представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник [PERSON] [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала суду заяву, де просить дану справу розглядати без її участі та відмовити у задоволенні позову з підстав, які викладені у заяві про застосування строків позовної давності. Представник Рахівської міської ради Рахівської міської ради в судове засідання не зявився, виконуючий повноважень міського голови [PERSON] у заяві від 28 квітня 2016 року просив розглянути справу без представника Рахівської міської ради, позовні вимоги не визнає. Представник виконавчого комітету Рахівської міської ради в судове засідання не зявився, 19 липня 2016 року виконуючий повноважень міського голови [PERSON] надав суду заяву, в якій просить розглянути справу без представника виконавчого комітету Рахівської міської ради, позовні вимоги не визнає. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи без її присутності, позовні вимоги залишає на розсуд суду. Директор КП «Бюро технічної інвентаризації» Рахівської районної ради [PERSON] у заяві, наданій суду 08.07.2016 року, просила про розгляд даної справи без їхньої участі, заперечень по справі не має. \~Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного. Визначаючи норми матеріального права, що підлягають застосуванню та надаючи правову кваліфікацію фактично існуючим між сторонами по справі правовідносинам суд виходить з п. 4\~Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно з яким він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності\~ Цивільним кодексом України, положення цього\~Кодексу\~застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. \~\~\~Враховуючи предмет та підставу позовних вимог, момент виникнення спірних правовідносин, момент, з якого Позивач вважає себе власником 1/4 житлового будинку, що є предметом позову, зокрема 07.03.1996 року, коли був укладений договір дарування в її користь, суд вважає, що при постановленні судового рішення слід керуватися як нормами\~ЦК УРСР 1963 р., так і нормами\~Цивільного Кодексу України (далі ЦК). Згідно зі\~ст.3 ЦПК України \~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися\~\~до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі\~ст.15 ЦПК України\~суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин. Конституцією\~(ст.41) та ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до\~Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,\~317,\~319,\~321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,\~386,\~391 ЦК. Стаття 391 ЦК\~установлює, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У судовому засіданні встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 Цивільного Кодексу УРСР (1963 р.) цивільні права і обов'язки виникають з підстав,\~\~передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян\~\~і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і\~змісту цивільного\~\~законодавства\~\~породжують цивільні права і обовязки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають з угод, передбачених законом,\~\~а\~\~також\~\~з\~\~угод,\~\~хоч\~\~і\~\~не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Згідно з ч.1 ст.41 Цивільного Кодексу УРСР \~угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані\~\~на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Згідно з договором дарування від 07.03.1996 року [PERSON] (даритель) подарувала [PERSON] (обдарованій) належну їй на праві приватної власності 1/4 частку жилого будинку, що знаходиться за адресою м. Рахів, вул. Б. Хмельницького, 58 жилою площею в цілому 55, 73 кв. м, загальною площею в цілому 126,9 кв.м з надвірними спорудами: Б літня кухня, В сарай, Г сарай, Д вбиральня, Ж сарай, І-І споруди. 1/4 частина житлового будинку з надвірними спорудами, належала дарителю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що було видане Рахівською держнотконторою 14.01.1996 року за №276 та зареєстроване в Рахівському бюро технічної інвентаризації за №121. У відповідності зі статтею 227 Цивільного кодексу УРСР (чинного на час укладення договору дарування від 07.03.1996 року) договір купівлі-продажу повинен був бути нотаріально посвідчений та вказаний договір підлягав реєстрації за місцем знаходження будинку у Рахівському бюро технічної інвентаризації. Судом встановлено, що зазначений договір був посвідчений нотаріусом Рахівської державної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №442. Згідно з реєстраційним написом на правовстановлюючому документі житловий будинок в 1/4 частині за адресою м. Рахів, вул. Б. Хмельницького, 58 зареєстрований 15 жовтня 2002 року Рахівським районним бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] за реєстраційним номером № 121. Суд в ході розгляду справи оглянув інвентарну справу на житловий будинок №58, що знаходиться по вул.Б.Хмельницького у місті Рахові, з якої підтверджується, що [PERSON] дійсно являлася власником 1/4 частки житлового будинку з прилеглими до нього надвірними спорудами як спадкоємець за заповітом, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 лютого 1996 року. Отже, [PERSON], на підставі зазначених вище документів стала власником 1/4 частки жилого будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою м. Рахів, вул. Б. Хмельницького, 58 жилою площею в цілому 55, 73 кв. м.; загальною площею в цілому 126,9 кв.м. Згідно з інформацією з Реєстру права власності на нерухоме майно від 24.11.2014 року житловий будинок №58, що знаходиться по вулиці Б.Хмельницького, у місті Рахові Закарпатської області в цілій частині належить на праві приватної власності [PERSON], на підставі договору дарування №1172 від 22.08.2012, який був посвідчений приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу [PERSON] Як зазначено у самому тексті договору дарування від 22.08.2012 року [PERSON] передала у дар [PERSON] житловий будинок, що знаходиться за адресою м.Рахів, вул. Б. Хмельницького, 58 та земельну ділянку площею 0,0912 га, кадастровий номер: 2123610100:31:002:0022, яка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. У пункті 2 вказаного договору зазначено, що житловий будинок, що дарується дарувальницею належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 19.07.2011 року на підставі рішення виконкому від 24.06.2011 року №70 серія САС №122195. Право власності на згадане житло зареєстроване в комунальному підприємстві «Рахівське міське бюро технічної інвентаризації» Рахівської міської ради 19.07.2011 року, про що зроблено запис №467, реєстраційний номер 34113498. Крім того, пункт 5 цього договору містить положення відповідно до якого дарувальниця стверджує, що житло та земля, які є предметом вказаного договору, серед іншого, не продані та не подаровані. Згідно з витягом про державну реєстрацію прав щодо будинку за адресою м. Рахів, вул. Б. Хмельницького, 58 [PERSON] стала власником зазначеного будинку (частка 1/1) з надвірними спорудами на підставі свідоцтва про право власності (САС №122195 від 19.07.2011 року, виданого виконавчим комітетом Рахівської міської ради. На підставі ч. 1\~ст. 21 ЦК України\~суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Виходячи з вищезазначеного, суд прийшов до висновку, що 24 жовтня 2011 року приймаючи рішення №70 про реєстрацію в цілій частині житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою м.Рахів, вул.Б.Хмельницького, 58 за [PERSON] Людвігідною виконавчий комітет Рахівської міської ради діяв з порушенням чинного законодавства, оскільки судом встановлено, що 1/4 частка зазначеного будинку належала [PERSON] та була зареєстрована за нею належним чином, а отже прийняте виконкомом рішення порушувало право власності Позивача на вказане майно. З огляду на викладене є підставою та підлягає до задоволення вимога [PERSON] про визнання незаконним та скасування вищезазначеного рішення виконавчого комітету Рахівської міської ради. Крім того, на підставі вказаного рішення виконавчого комітету Рахівської міської ради ним же було видано [PERSON] Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 19.07.2011 року. З огляду на незаконність прийнятого рішення виконавчого комітету Рахівської міської ради від 24.06.2011 року № 70, видане на його підставі Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 19.07.2011 року також є незаконним, а отже, підлягає скасуванню й відповідна державна реєстрація права власності за [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст. 717 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Отже, договір дарування направлений на безповоротне припинення права власності у дарувальника і виникнення права власності у обдаровуваної особи, при цьому обдаровуваний набуває право на майно, якого раніше у нього не було. Виходячи з положень [PERSON] 55 ЦК України подарувати майно іншим особам може виключно власник цього майна. Отже, дарувальник повинен бути власником майна, що дарується. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання права та визнання правочину недійсним є способами захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Водночас, відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. \~\~Пунктом 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними"\~передбачено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Частина 1 стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, це, зокрема те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. В ході розгляду справи суд встановив, що на підставі договору дарування від 22.08.2012 року [PERSON] передала у дар [PERSON] житловий будинок, що знаходиться за адресою м. Рахів, вул. Б. Хмельницького, 58 та земельну ділянку площею 0,0912 га, кадастровий номер: 2123610100:31:002:0022, яка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. У пункті 2 вказаного договору зазначено, що житловий будинок, що дарується дарувальницею, належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 19.07.2011 року на підставі рішення виконкому від 24.06.2011 року №70 серія САС №122195. Право власності на згадане житло зареєстроване в комунальному підприємстві «Рахівське міське бюро технічної інвентаризації» Рахівської міської ради 19.07.2011 року, про що зроблено запис №467, реєстраційний номер 34113498. Крім того, пункт 5 цього договору містить положення відповідно до якого дарувальниця стверджує, що житло та земля, які є предметом вказаного договору, серед іншого, не продані та не подаровані. Як уже зазначалося вище [PERSON] не являлася власником цілої частки майна, оскільки 1/4 житлового будинку, що знаходиться за адресою м. Рахів, вул. Б. Хмельницького, 58 належала [PERSON] Згідно зі статтями 316,217,319,321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За таких обставин [PERSON] не мала правових підстав передавати у дар [PERSON] будинок в цілій частині, оскільки 1/4 частина цього ж будинку належала на праві приватної власності іншій особі, а саме Позивачу. Тому, виключно Позивач [PERSON] могла розпоряджатися своєю 1/4 частиною будинку. Жодного волевиявлення щодо розпорядження вказаною нерухомістю [PERSON] здійснено не було, таке вибуло з її власності без волі власника майна, тому є підставною вимога Позивача про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою м. Рахів, вул.Б.Хмельницького, 58, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] № 1172 від 22.08.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу [PERSON] в частині 1/4 частини цього будинку, що належить на праві приватної власності [PERSON] Щодо вимоги про витребування з чужого незаконного володіння 1/4 частини житлового будинку, що є предметом позову суд констатує наступне. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Однак, на підставі ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Право власника витребувати своє майно у всіх випадках при володінні цим майном набувачем без правових підстав передбачено статтею 387 ЦК України, а таке право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача у випадку набуття його за безвідплатним договором в особи, яка не мала право його відчужувати, передбачено частиною 3 статті 388 ЦК України. Відповідно до норм ст. 388 ЦК України добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Зазначена правова позиція висловлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.07.2011 року №6-2952св11 та постанові Верховного суду України від 10.10.2012 року №6-117цс12. Під час розгляду вимог про витребування майна у його набувача мають бути враховані всі умови, передбачені ст. 388 ЦК України. (постанова Верховного Суду України від 6 грудня 2010 р., справа N 3-13г10). Отже, захист прав особи, яка вважає себе власником майна можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ч. 3 ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (стаття 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин. Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 11.06.2014 року. У п.21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Пунктом 23 вказаної Постанови передбачено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Відповідно до вимог пункту 19 цієї ж Постанови власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. З огляду на зазначені вище обставини, оскільки [PERSON] набула право власності на 1/1 частину спірного майна безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати в цілій частині, тому 1/4 частини цього майна підлягає витребуванню від добросовісного набувача [PERSON] на користь [PERSON]. Вимога Позивача про визнання за нею права власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою м.Рахів, вул..Б.Хмельницького, 58 випливає із вимоги про витребування майна від добросовісного набувача. Так, у разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Верховний Суд України в п.10 Постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року за №9 зазначив, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Серед способів захисту виділяються способи, які застосовуються судом, та способи, які можуть бути використані сторонами правовідносин самостійно. Суб'єкт права вільний у виборі способу захисту своїх прав, але це означає, що, вибираючи певний спосіб захисту, особа приймає на себе ризик його неефективності. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003). У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. У кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома спообами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Визнання права це судове підтвердження уже існуючого, але не визнаного іншими способами чи оспореного ними права. Згідно із ч. ч.\~\~1, 3, 4\~ст. 334 ЦК України\~\~право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. В ході розгляду справи суд встановив, що згідно з договором дарування від 07 березня 1996 року [PERSON] було подаровано 1/4 частину будинку №58 по вулиці Богдана Хмельницького у місті Рахові. Однак, внаслідок незаконного рішення виконавчого комітету Рахівської міської ради від 24.06.2011 року №70, а відтак і договору дарування житлового будинку в частині 1/4 [PERSON] в користь [PERSON], позивачка фактично втратила своє право на 1/4 частину вказаного будинку, оскільки таке було зареєстроване за [PERSON] всупереч діючому законодавству, тому є підставною та підлягає до задоволення вимога Позивача про визнання за [PERSON] права власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою м. Рахів, вул. Б. Хмельницького, 58. Суд вважає безпідставною вимогу представника Відповідача [PERSON] щодо застосування строків позовної давності у даній справі. Так, статтею 256 ЦК України\~визначено поняття позовної давності, відповідно до якої позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст.261 ЦК України перебіг\~позовної давності\~починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В первісній позовній заяві від 17.07.2015 року та у заяві про збільшення позовних вимог від 17.11.2015 року Позивач зазначила, що їй стало відомо про порушення своїх прав у листопаді 2014 року при зборі документів для звернення до суду з вимогою про виділ в натурі вказаної частки житлового будинку. З даним позовом [PERSON] звернулася до суду 17.07.2015 року (реєстрація канцелярії суду). До того часу Позивач не мала обєктивної можливості дізнатися про порушення її прав, а саме укладення договору дарування житлового будинку від 22.08.2012 року в цілій частині, швидше, оскільки до листопада 2014 року вона не мала наміру реалізувати своє право на виділ 1/4 частини вказаного житлового будинку в натурі та правомірно вважала, що її право власності непорушне, оскільки вона є законним власником 1/4 частини житлового будинку. Отже, оскільки [PERSON] не знала і не могла знати про існування рішень та договору дарування, які є предметом позову, а тому відповідно і не могла їх оскаржити. Заходи забезпечення позову, вжиті згідно з ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 02 червня 2016 року, слід скасувати. Судові витрати 243,60 грн. (квитанція № 39116085 від 28 травня 2015 року), 487,20 грн. квитанція від 16.11.2015 року, 275,60 (квитанція №51447 від 01.06.2016 року), 551,21 грн (квитанція №42433457 від 30.03.2016 року), 551,21 грн. (квитанція №42433466 від 30.03.2016 року) та 551,21 грн. (квитанція №42433465 від 30.03.2016 року), а всього на загальну суму 2660,03 грн, які були понесені Позивачем по сплаті судового збору, слід стягнути з [PERSON], Рахівської міської ради та виконавчого комітету Рахівської міської ради по 886 гривень 67 копійок з кожного.

Outcome: approved