Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

[PERSON], звернувся в суд із позовом до Липівської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області, Рогатинської районної державної адміністрації про визнання недійсним рішення сесії Воронівської сільської ради від 22 грудня 2000 року в частині передання [PERSON] земельної ділянки площею 0,42 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, визнання недійсним Державного акта на право приватної власності на землю серія ІІ-ІФ № 006994 10-07-2-000494, виданого Воронівською сільською радою 10 січня 2001 року та про визнання права власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Липівської сільської ради, в порядку спадкування за законом. В обгрунтування позову зазначено, що 02 жовтня 2000 року померла матір позивача [PERSON], якій на праві приватної власності належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Липівської сільської ради, загальною площею 0,42 га. У звязку із її смертю відкрилась спадщина на все належне їй майно. За життя [PERSON] заповіту не залишила. Позивач по справі є єдиним спадкоємцем за законом після смерті матері, прийняв спадщину, вступивши у фактичне управління спадковим майном, оскільки проживав із спадкодавицею на день її смерті. Проте оформити у нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті матері не може у звязку з тим, що рішення Воронівської сільської ради про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, Державний акт на право приватної власності на землю видані після смерті спадкодавця, а згідно п.4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. У судове засідання позивач не прибув, направив на адресу суду письмове клопотання про слухання справи без його участі. Позовні вимоги підтримує повністю, просив позов задовольнити. Представники відповідачів Липівської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області, Рогатинської районної державної адміністрації, у судове засідання не прибули, направили на адресу суду письмові клопотання про слухання справи без їх участі. Позовні вимоги визнали повністю та не заперечували щодо задоволення позову. Згідно ч. 3\~ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] померла 02 жовтня 2000 року в с. Кривня Рогатинського району Івано-Франківської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-НМ № 052441, виданим 02 жовтня 2000 року Воронівською сільською радою Рогатинського району Івано-Франківської області. За життя [PERSON] набула права власності на земельну ділянку на території Воронівської (на даний час Липівська) сільської ради загальною площею 0,42 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ІФ № 006994 10-07-2-000494, виданим Воронівською сільською радою Рогатинського району Івано-Франківської області 10 січня 2001 р. на підставі рішення сесії Воронівської сільської ради від 22 грудня 2000 р., зареєстрованого в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за № 494. Згідно довідки виконавчого комітету Липівської сільської ради від 02.04.2018 р. за № 219, останнє постійне місце проживання [PERSON] було с. Кривня, вул. Долішня Кривня, 24 Рогатинського району Івано-Франківської області. Заповіт від імені [PERSON] у виконавчому комітеті Липівської сільської ради не реєструвався і не посвідчувався. На день смерті [PERSON] в житловому будинку разом із нею проживав її син [PERSON] Домоволодіння відносилося до суспільної групи «колгоспні двори». Станом на 01.07.1990 року в даному господарстві проживала одна [PERSON] Відповідно до довідки відділу у Рогатинському районі Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 24.05.2018 р. № 820/3-08 [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,42 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Липівської сільської ради. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 8339,36 грн. Приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу [PERSON]\~30.03.2018 р. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Липівської сільської ради після смерті [PERSON] у звязку з тим, що Державний акт на право приватної власності на землю було видано після смерті спадкодавця. У постанові зазначено, що згідно з матеріалами спадкової справи № 173/2017р. єдиним спадкоємцем померлої [PERSON] є її син [PERSON] Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. За змістом ст. 25 ЦК України, здатність фізичної особи мати цивільні права та\~ нести цивільні обовязки є правоздатністю. Зміст правоздатності складає сукупність тих цивільних прав та обовязків, які можуть мати фізичні особи. Цивільна правоздатність є невіддільною від самого існування людини, виникає в момент народження і припиняється зі смертю. Право власності на землю гарантується відповідно до положень ст. 14 Конституції України. Відповідно до ст.152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання права, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Необхідність визнання прав на землю виникає тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо наявності у особи певного субєктивного земельного права, субєктивне право заперечується чи створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності на земельну ділянку, чи права користування нею через наявність таких сумнівів чи відсутність або втрату належних правовстановлюючих документів на таку земельну ділянку. Згідно з ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - четвертою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Частинами 1, 2, 4\~ст. 203 ЦК України\~визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4). Згідно ч. 5 п. 5 Постанови ПВС України від 06.11.2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що відповідно до статей\~215\~та\~216 ЦК\~вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до\~ст. 393 ЦК України\~правовий акт органу державної влади, органу місцевого самоврядування який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ч.4\~ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Судом встановлено, що рішення сесії Воронівської сільської ради про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки прийнято 22 грудня 2000 року, Державний акт на право приватної власності на землю видано Воронівською сільською радою 10 січня 2001 року, тобто після смерті [PERSON], 02 жовтня 2000 року, що суперечить вимогам\~ст. 25 ЦК України. Разом із тим факт належності померлій [PERSON] зазначеної земельної ділянки визнається належним та не оспорюється сторонами. Відповідно до п. г ч.1 ст.81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину, або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2\~ст. 126 ЗК України). Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Згідно ч.1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно дост.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України спеціальне визнання судом права власності на майно необхідне тоді, коли щодо його належності у позивача відсутні відповідні правовстановлюючі документи. Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно роз'яснень, викладених у п. 1\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику в справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами\~Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила\~Цивільного кодексу Української РСР\~(далі -\~ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Оскільки спадщина відкрилась до 01 січня 2004 року, тому до відносин спадкування суд застосовує норми\~ЦК УРСР 1963 року. Статтею 524 ЦК УРСР\~було передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до вимог\~ст. 548 ЦК УРСР\~для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. За\~ст. 549 ЦК УРСР\~визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ст. 1296 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. (ст. 1297 ЦК України). У судовому засіданні встановлено, що позивач прийняв спадщину, вступив в управління спадковим майном, оскільки постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, на даний час проживає в зазначеному домоволодінні. Дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна заява обґрунтована,\~ не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб,\~ а тому\~ позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved