Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушенням. В обґрунтування позову посилається на те, що 21 березня 2014 року, приблизно о 16 год. 45 хв., [PERSON] , керуючи автомобілем марки Mazda 626, реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись автодорогою Рівне-Млинів-Берестечко-Буськ-Перемишляни зі сторони села Пляшева, Радивилівського району, Рівненської області в напрямку міста Берестечко Горохівського району поблизу села Пляшева, в порушення вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України, допустив наїзд на [PERSON] , яка померла на місці ДТП. У прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і шкідливими наслідками, що настали, перебуває грубе порушення відповідачем пункту 12.3 Правил дорожнього руху України; в разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Згідно вироку Радивилівського районного суду Рівненської області від 21.10.2014 року [PERSON] визнано винним за ч.2 ст.286 КК України і призначено покарання - п`ять років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України [PERSON] звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 3 роки. На підставі ст.1 п. «є» Закону України «Про амністію у 2014 році» [PERSON] звільнено від відбування призначеного покарання. [PERSON] перебуває на волі після скоєного, веде спокійне життя, а позивач втратив здорову, гарну і розумну дитину, яку ніхто вже не поверне. Позивач вказує, що до кінця своїх днів змушений жити з цим горем, втратив почуття спокою, відчуває постійний душевний біль, стривоженість та дратівливість. Після загибелі доньки значно погіршився стан здоров`я і через постійне нервове переживання, почав зловживати алкогольними напоями, що також негативно спливає на відносини в сім`ї. Внаслідок заподіяння смерті дочки [PERSON] страждає не лише він, а також та близькі. При останньому спілкуванні з відповідачем, він сказав, що ніякої моральної шкоди йому не заподіяв. Просить стягнути з відповідача завдану моральну (немайнову) шкоду, яку він оцінює в 500000 гривень. Також просить стягнути понесені витрати на правову допомогу в розмірі 5000 гривень. Ухвалою суду від 02.09.2016 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 04 жовтня 2016 року позивачем подано заяву та усунуто недоліків, вказані в ухвалі суду від 02.09.2016 року. Ухвалою суду від 05 квітня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, вирішено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями року справу передано для розгляду судді Радивилівського районного суду Троцюк В.О. Ухвалою від 20 жовтня 2020 року справа прийнята до свого провадження, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 01 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі із підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача адвокат Лавренчук О.В., який представляє інтереси [PERSON] , в судові засідання жодного разу не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Неодноразово ним подавались клопотання про відкладення розгляду справи. Частиною 4 ст.223 ЦПК України встановлено, що в разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до такого. Судом встановлено, що згідно вироку Радивилівського районного суду Рівненської області від 21 жовтня 2014 року [PERSON] визнаний винним за ч.2 ст.286 КК України і йому призначено покарання із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами та встановлено іспитовий строк - три роки і покладено обов`язки не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально виконавчої інспекції та повідомляти кримінально виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи. На підставі п «є» ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році» [PERSON] звільнено від відбування призначеного покарання. Вирок Радивилівського районного суду Рівненської області набрав законної сили 21.11.2014 року. Вироком суду встановлено, що 21.03.2014 року біля 16 год. 47 хв. [PERSON] керуючи автомобілем Mazda 626 реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись автодорогою Рівне-Млинів-Берестечко-Буськ-Перемишляни зі сторони с.Пляшева Радивилівського району Рівненської області у напрямку м.Берестечко Горохівського району Волинської області на 84 км + 540 метрів вказаної автодороги поблизу с.Пляшева Радивилівського району Рівненської області допустив наїзд на пішохода [PERSON] , яка рухалась в попутному напрямку по смузі вказаного транспортного засобу. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] отримала тілесні ушкодження: закриту травму шиї у вигляді повного поперечного розриву поздовжньої зв`язки на рівні міжхребцевого диска, між тілами 1-го і 2-го хребців з крововиливами над і під оболонки та в речовину спинного мозку, закриту черепно-мозкову травму у вигляді крововиливу в м`які покрови голови, під оболонки та в речовину головного мозку, рани, садна, синці голови, тулуба та кінцівок. Від отриманих тілесних ушкоджень [PERSON] померла на місці пригоди. В прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і шкідливими наслідками, що настали, перебуває грубе порушення відповідачем пункту 12.3 Правил дорожнього руху України в разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. (а.с.44-45) Відповідно ч. 6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, видане Пляшевською сільською радою Радивилівського району Рівненської області, актовий запис №05 від 22.03.2014 року (а.с.47) В свідоцтві про народження [PERSON] , [INFO] , батьком вказано [PERSON] . (а.с.46) Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я та у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За змістом п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Частиною 5 статті 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч. 1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, а ч. 2 цієї статті передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім`єю. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з [PERSON] , суд виходить із вимог ст.ст. 23, 1187 ЦК України та роз`яснень, що викладені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", та визначає суму відшкодування, яка відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, з врахуванням обставин, за яких було спричинено моральну шкоду потерпілому - позивачу, ступінь вини відповідача, характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань позивача, погіршення стану здоров`я та непоправність втрат і неможливість поновити попереднє становище, істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивачки, як потерпілого та наслідків, що настали і той факт, що потерпілий - позивач безповоротно втратив дочку, перенесла страждання, пов`язані з її смертю та похованням, і продовжує нести ці душевні страждання, та зважаючи на обставини, за яких було заподіяно моральну шкоду, а також враховуючи дані про особу відповідача та його майновий стан, враховуючи, що життя людини є найвищою соціальною цінністю, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь - позивача [PERSON] 250000 грн. моральної шкоди. Ця сума, враховуючи особу відповідача і характер його дій, на думку суду, відповідає вимогам розумності та справедливості і за даних конкретних обставин не може вважатися явно завищеною чи надмірною. У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати, які підтверджені належними доказами. Відповідно до вимогст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України. Згідно з вимогами ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). Така позиція закріплена і у п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Зокрема, п. 48 вищезазначеної постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем до позовної заяви долучено лише договір про надання правової допомоги від 23.05.2016 року, в якому передбачено розмір гонорару адвоката. В матеріалах справи відсутні будь-які докази оплати позивачем таких витрат. За таких обставин, суд вважає, що вказані документи не можна визнати достатніми доказами на підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу, а тому вимоги щодо відшкодування витрат за надання правової допомоги в розмірі 5000 гривень не підлягають до задоволення. Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. З відповідача підлягають стягненню на користь позивача сплачений ним і документально підтверджений судовий збір в розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved