Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

14 вересня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 06 грудня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1893. В обґрунтування позову зазначає, що спільне життя з відповідачкою не склалося, між ним та відповідачкою виникли непорозуміння, різні погляди на життя. Непорозуміння та суперечки створили умови, за яких шлюб фактично припинився, тривалий час не мають спільного господарства. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачкою неможливе, оскільки між ними втрачено почуття кохання та поваги, що призвело до повного взаємного відчуження. Ухвалою суду від 16.10.2020 відкрито провадження та справу призначено до розгляду в судове засідання. Відзив на позовну заяву відповідач не подавав. В судове засідання сторони не з`явились, позивач через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначаючи при цьому, що на позовних вимогах наполягає. Відповідачка через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов визнала. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд вважає, що позов підлягає задоволенню враховуючи таке. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року № 2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебувають між собою у зареєстрованому шлюбі з 06 грудня 2013 року. Вказана обставина встановлена на підставі свідоцтва про шлюб, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1893. /а.с. 11/ Від шлюбу мають малолітню дитину. Вказана обставина встановлена на підставі копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] /а.с. 12/. Ст. 24 СК України вказує, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Відповідно до ч.2 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки злочину, щодо другого з подружжя або дитини. Проаналізувавши заявлені позивачем позовні вимоги та обставини справи, суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону (у тому числі і нормі ч. 2 ст. 110 СК України) та не порушує прав інших осіб, а відтак у суду є всі підстави для задоволення позову. Судові витрати, згідно ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, ст. 24, 105, 110, 112 СК України, ст. 4, 5, 12, 76-81,83, 141, 206, 223, 258, 259, 263-268 ЦПК України,

Outcome: approved