Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-19 00:00:00

23 лютого 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що позивачеві на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS]. З 28 грудня 2011 року у вказаному будинку зареєстрований та проживав відповідач [PERSON]. У травні 2014 року [PERSON] добровільно залишив приміщення будинку, забрав свої речі, та не проживає у ньому. За таких обставин просить позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням будинку. 19 березня 2015 року позивач [PERSON] уточнив позовні вимоги та просить усунути перешкоди у користуванні будинком [ADDRESS], шляхом позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням будинку. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та пояснив, що відповідач [PERSON] його знайомий. У кінці 2011 року він попрохав його зареєструвати у себе у будинку, оскільки йому необхідно було оформити кредит, до того ж йому нема було де проживати. Він впустив пожити відповідача та зареєстрував його у будинку, оскільки йому було його шкода. [PERSON] проживав у нього в будинку, в окремій кімнаті, вони не вели спільне господарство, договір найму(оренди) житлового приміщення вони не укладали. В травні 2014 року відповідач добровільно залишив приміщення будинку, забрав свої речі та виїхав, однак з реєстрації не знявся. На сьогодні на адресу його будинку приходять листи з ПАТ КБ «ПриватБанк», в яких відповідача попереджають про сплату боргу, повідомляють, що те, що можуть нанести візит з метою виявлення майна. Наведені обставини позбавляють його права спокійно користуватися своїм будинком. До того, він має намір здійснити продаж будинку, однак у зв'язку з тим, що відповідач зареєстрований у його будинку, це також ускладнює здійснення ним будь-яких дій щодо своєї власності. Просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні жилим будинком та позбавити відповідача права користування жилим приміщенням будинку. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, був повідомлений про час та місце судового розгляду у порядку, передбаченому ст. 74 ЦПК України, а тому вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що він проживає у [PERSON] біля двох років. Пояснив, що його зареєстроване місце проживання: м. Миколаївка Словянського району, у рідної тітки, яка до досягнення ним вісімнадцяти років була його опікуном. Після того, як він став повнолітнім, йому були створені такі умови проживання, що він був змушений залишити будинок тітки, проживати йому було ніде, а позивач дозволив йому проживати у себе у будинку по [ADDRESS]. Він інколи допомагає йому по господарству. Може ствердити, що відповідач [PERSON] деякий час проживав у будинку [PERSON], у окремій кімнаті, хоч фактично він його не бачив, бачив, що відповідач з'являвлся у будинку, а потім кудись уходив, іноді ночував. Може ствердити, що він не є членом сім'ї позивача, і не вів спільне господарство із позивачем, вони разом не харчувалися. При ньому будь-яких договорів найму приміщення позивач та відповідач не укладали. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що він проживає по сусідству із [PERSON], по [ADDRESS], може ствердити, що [PERSON] він як сусід бачив лише один раз, йому невідомо, щоб позивач вів спільне господарство із [PERSON], а також щоб вони уклали договір найму(оренди) житлового приміщення. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про право власності та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, власником житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, за адресою: [ADDRESS], зареєстрований [PERSON]. (а.с.5, 13, 14); Згідно акту обстеження житлового приміщення № 130 від 13 лютого 2015 року, виданого головою комітету мікрорайону «Артема-Лісний» м. Слов'янська та у відповідності до позначки на повістці, яка зроблена головою комітету, [PERSON] був зареєстрований: [ADDRESS], тимчасово, однак з травня 2014 року за вказаною адресою не проживає, особистий речей [PERSON] у приміщенні будинку немає (а.с.3); У відповідності до записів домової книги по [ADDRESS], [PERSON] зареєстрований у будинку з 28 грудня 2011 року. За змістом листа ПАТ КБ «ПриватБанк», [PERSON] повідомлений про існуючу заборгованість по кредитному договору, у зв'язку з чим планується візит представників банку для виявлення та огляду майна боржника. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Згідно зі ст.ст.379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У відповідності до ст. 3 ЗУ « «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місцем проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; Особою визнається - фізична особа; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У відповідності до п.33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном(речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У відповідності до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України та роз'яснень Пленуму ВССУ дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Як достовірно встановлено у судовому засіданні, [PERSON] не являється членом сім'ї , або колишнім членом сім'ї власника житлового будинку [PERSON], між позивачем та відповідачем не укладався договір найму(оренди) житлового приміщення. Відповідач також не являється тимчасовим мешканцем у сенсі ст. 98, 161ЖК України та 818 ЦК України. З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач [PERSON] вселився у приміщення житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] Донецької області, без достатніх правових підстав, передбачених чинним житловим та цивільним законодавством, оскільки [PERSON] не є членом сім'ї, або колишнім членом сім'ї власника житлового будинку, не є тимчасовим мешканцем, між позивачем та відповідачем договір найму житла у письмовій формі не укладався. Разом з тим, оскільки [PERSON] вселився зі згоди позивача, про що свідчить реєстрація останнього у приміщенні будинку, проживав там певний період часу, про що було відомо позивачу, однак останній будь-яких мір до виселення відповідача не вчиняв, суд приходить до висновку про те, що дане приміщення було місцем проживання відповідача, де він мав право проживати. Як достовірно встановлено у судовому засіданні, відповідач не проживає по місцю реєстрації. Відповідач вибув з даного приміщення за власним бажанням, забрав свої речі та не проживає у ньому з травня 2014 року, крім того із наданих суду доказів будь-яких поважних причин непроживання відповідачем за місцем реєстрації не встановлено. Таким чином, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні встановлений і підтверджений показаннями свідків, актом обстеженням житлового будинку, той факт, що відповідач не проживає у спірному приміщенні більше шести місяців без поважних причин, добровільно виселився із вказаного приміщення. Разом з тим, реєстрація відповідача у будинку, який на праві власності належить позивачеві, чинить перешкоди у здійснені права користування та розпорядження позивачем належним на праві власності майном. Наведена обставина підтверджується листом ПАТ КБ ПриватБанку. Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про можливість задоволення позову і позбавлення права користування відповідача спірним житловим приміщенням. На підставі наведеного,

Outcome: approved