Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) 13 травня 2017 року звернулась до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в обґрунтування якої вказує, що 27 квітня 1996 року між нею та [PERSON] (далі - Відповідач) був укладений шлюб, який зареєстрований Кривенською сільською радою Попільнянського району Житомирської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 1. Позивач зазначає, що за час перебування у шлюбі мають трьох спільних дітей, повнолітнього сина - [PERSON], [INFO], неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] та малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Протягом останніх років сімейне життя між ними поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Позивач вважає, що збереження сім'ї та подальше спільне проживання з Відповідачем неможливе. Крім того, діти проживають та будуть проживати разом із Позивачем. Питання майна, набутого в період перебування в шлюбі, будуть вирішуватись в позасудовому порядку шляхом спільного порозуміння, взаємних проступок та інтересів кожного з подружжя. На час пред'явлення позову між сторонами не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дітей. Позивачу відомо, що Відповідач працює в м. Києві ТОВ «Епіцентр» на посаді механіка, аліменти нікому не платить, стягнень по виконавчим документам з відповідача не проводиться, інших неповнолітніх дітей немає, батьки на його утриманні не перебувають. На підставі викладеного, Позивач просить, шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 27 квітня 1996 року, Квітневою сільською радою Попільнянського району Житомирської області, актовий запис № 1 - розірвати; - стягувати з Відповідача аліменти на її користь на утримання дітей в розмірі одної третьої частини усіх видів його доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення повноліття. Після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище «[PERSON]». Позивач в судове засідання не з'явилась надала до суду заяву в якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги просила задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідно до частини третьої статті 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був своєчасно та належним чином повідомлений, відповідно до пункту 2 частини 7 статті 128 ЦПК України, на адресу його місця проживання, зареєстрованою в установленому законом порядку були направлені судові повістки разом із розписками, які повернулися до суду з відміткою Укрпошти вручено особисто. Про причини неявки суду Відповідач не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність не надавав, а тому суд визнає причини неявки [PERSON] неповажними. Згідно повідомлення УДМС України в Житомирській області від 06 червня 2017 року [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: с. Криве, Попільнянського району Житомирської області. Позивач не заперечує проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. У відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до пункту 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до Свідоцтва про одруження [NUMBER], 27 квітня 1996 року Кривенською сільською радою Попільнянського району Житомирської області, актовий запис № 1, зареєстровано шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], яка після державної реєстрації шлюбу змінила своє прізвище на «[PERSON]». Як вбачається з Свідоцтв про народження [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], батьками [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зазначені [PERSON] та [PERSON]. Згідно довідки виконавчого комітету Попільнянської селищної ради Попільнянського району Житомирської області від 12 травня 2017 року № 155, [PERSON], 2002 року народження та [PERSON], 2009 року народження, проживають разом з [PERSON] та знаходяться на їх повному утриманні. Відповідно до частин другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (стаття 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до частини другої статті 114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно з частиною третьою статті 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно зі статтями 1,17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду, як джерело права. Враховуючи положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, частини сьомої, восьмої статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до положень статей 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року №2402-III, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно пунктів 15, 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року за № 3 роз'яснив, що відповідно до статті 180 СК батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно статті 180, частини першої, частини другої, статті 183, частини першої статті 184 СК України, батьки зобов'язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. 17 травня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», яким внесено зміни до частини другої статті 182 СК України та визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Зазначені обставини у їх системному зв'язку свідчать, що є всі підстави для розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], та стягнення з Відповідача аліментів на утримання дітей. На підставі пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах платежу за 1 місяць. Враховуючи те, що Позивач за подання позову, відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути дані витрати з відповідача по справі на користь держави. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved