Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

[PERSON] 28 січня 2019 року звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що він є власником квартири [ADDRESS] . Постановою державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби Василенко О.В. серії АА № 158840 від 21.11.2006 року (копія серії АА №765303) при примусовому виконанні виконавчого листа №2-1432, виданого 05.02.2001 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] аліментів було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , у тому числі на квартиру [ADDRESS] , та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить [PERSON] , у тому числі і квартири [ADDRESS] . [PERSON] посилався на те, що дії відповідача є неправомірними, оскільки стягувач за виконавчим документом [PERSON] померла [INFO] року, тобто арешт накладено після спливу більше 5 років після смерті стягувача. Стягнення аліментів не допускає правонаступництва. Вказував, що інших виконавчих проваджень у відношенні нього не має, при цьому в досудовому порядку відповідач відповідне обтяження відмовився скасувати. Позивач посилався на те, що наявне обтяження майна порушує його право власності. Враховуючи викладене позивач просив суд скасувати постанову Першого Київського відділу державної виконавчої служби серії АА № 158840 від 21.11.2006 року. Ухвалою суду від 05.02.2019 року було відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 25 березня 2019 року. До суду 21.03.2019 року надійшов відзив на позов, згідно якого представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що відомості щодо фактичного виконання виконавчого листа №2-1432, виданого Приморським районним судом м. Одеси 05.02.2001 року у відділі відсутні та до позовної заяви не додані. Ухвалою суду від 25 березня 2019 року підготовче засідання було закрито та справу було призначено до розгляду по суті на 14 травня 2019 року. Позивач до судового засідання 14.05.2019 року не з`явився, представник позивача - адвокат Цішенко С.С. (по ордеру серії ОД №388948 від 14.05.2019 року) надав до суду клопотання у якому просив розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсягу. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення повідомлявся належним чином, причини неявки до суду не повідомляв та жодних клопотань до суду не заявляв. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ст.ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 21.05.2019 року. Дослідивши матеріали справи та наявні докази, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Із матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 07 липня 1998 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О.. Право власності позивача у встановленому законом порядку було зареєстровано 09 липня 1998 року Одеським міським Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості під №727 стр.122 кн.290 пр., що підтверджується також листом КП «БТІ» Одеської міської ради від 28.03.2019 року. Згідно відомостей реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, постановою державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби Василенко О.В. серії АА № 158840 від 21.11.2006 року було накладено арешт та заборону відчуження будь-якого нерухомого майна, що належить позивачу, у тому числі на квартиру [ADDRESS] . Обтяження зареєстровано Третьою одеською державною нотаріальною конторою 23 листопада 2006 року за реєстровим №845/2006. Зазначене обтяження було вчинене державним виконавцем при примусовому виконанні виконавчого листа №2-1432, виданого 05.02.2001 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] . Викладене підтверджується архівною довідкою Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 08.10.2018 року №1881/01-18. Згідно відзиву Першого Київського відділу ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області, вказане виконавче провадження не збереглось. При цьому судом встановлено, що Стягувач за виконавчим документом [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 11 серпня 2001 року, актовий запис №7002, видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції міста Одеси. [PERSON] , [INFO] , станом на 2018 року є повнолітнім. [PERSON] звернувся до Першого Київського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області з заявою про звільнення майна з-під арешту. Проте, відповідач у листі від 16 грудня 2018 року за вих. 15/30524 повідомив про неможливість зняття арешту з майна у зв`язку з тим, що відсутні підстави для зняття арешту з майна, передбачені ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.02.2016 року №1404-VIII. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV від 21.04.1999 року, який був чинний на час обтяження майна, виконавче провадження підлягає закінченню у разі смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника…, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 року право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції на час вирішення спірних правовідносин), підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Аналогічні положення наведені й в п.3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року за №512/5. Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Таким чином зазначене обмеження- арешт на квартиру порушує права позивача щодо його вільним розпорядженням, при цьому суд враховує що на час розгляду справи його син, на користь якого стягувались аліменти, вже є повнолітнім. Крім того на час винесення арешту стягував вже біля п`яти років як померла. Державний виконавець який є представником держави повинен був вирішити питання щодо закінчення виконавчого провадження, пересвідчитись щодо стягувача, та надіслати всі ухвалені постанови сторонам виконавчого провадження, проте позивач вказує що ому не було надіслано відомостей щодо закриття або завершення виконавчого провадження і про арешт також. Тобто, відсутності правові підстави для продовження арешту на майно, що порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Разом з тим, як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. На сьогодні, суд вбачає, що позивач має намір розпорядитися належним йому майном, проте через наявність арешту позбавлений можливості це зробити. Таким чином, на час звернення до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. Доводи відповідача суд вважає необґрунтованими. Відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження своєї позиції, та не зазначено для яких цілей необхідно обтяження майна позивача. При таких обставинах, суд вважає, що немає підстав для обтяження майна [PERSON] , а постанова Першого Київського відділу державної виконавчої служби від 21.11.2006 року підлягає скасуванню. На підставі викладеного та

Outcome: approved