Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

[PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON], з вимогою витребувати з чужого незаконного володіння у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] на праві власності відповідно до Свідоцтва про право на житло, виданого 14.04.1994 року Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 29 квітня 1994 року, про що внесено запис в реєстрову книгу за №2148. 11 січня 2017 року Дніпровським районним судом міста Києва, за згодою представника позивача, постановлено ухвалу про заміну відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON]. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, вкладених у позовній заяві, пояснила, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. 18 жовтня 2016 року [PERSON] за адресою вищезазначеної квартири була виявлена заміна замків, та двері в квартиру ніхто не відчиняв. 27 жовтня 2016 року було отримано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, відповідно до якої, 22 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. внесено запис №16530139 про право власності на вищезазначену квартиру у [PERSON], підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі - продажу квартири від 22 вересня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кударенко В. М., зареєстрований в реєстрі за № 2538. Позивач зазначає, що ніяких дій щодо відчуження майна він не вчиняв, не доручав стороннім особам вчиняти від свого імені дії, пов'язанні з відчуженням його майна, та не знав про його укладення, на момент укладання договору купівлі - продажу квартири перебував за кордоном, а тому позивач вважає, що зазначений договір є таким, який порушує його конституційне право на володіння, користування та розпорядження своєю власністю, а тому є нікчемним, оскільки позивач не відчужував квартиру, його право власності станом на дату подання позову не припинилось та є чинним, а тому, позивач вимушений звернутись до суду з цим позовом до відповідача за захистом своїх порушених прав. Відповідач [PERSON] та його уповноважений представник - [PERSON] в судовому засіданні просили в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі з підстав викладених в письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи (а.с. 38 т.2), пояснили, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки придбав спірну квартиру у третьої особи [PERSON] з дотриманням всіх законних процедур оформлення купівлі-продажу квартири. Відповідачу [PERSON] не було і не могло бути відомо про те, хто та за яких обставин продав спірну квартиру [PERSON], і про всіх попередніх власників квартири. Під час оформлення купівлі-продажу квартири, продавець [PERSON] надав всі належні документи на квартиру і в розумінні ст.. 388 ЦК він не був особою, яка не мала права відчужувати майно, він про це не знав. Він сам був добросовісним набувачем. Витребування майна у добросовісного набувача за ст. 388 ЦК можливо було у [PERSON], але не у [PERSON], бо про це продавець [PERSON] знав, що не має право на спірну квартиру, але продав її. Також, позовні вимоги не містять вимоги про позбавлення права власності відповідача, а позов не ґрунтується на вже відновленому праві власності на спірну квартиру позивача. Тому відповідач залишається законним власником спірної квартири і позовні вимоги не можуть бути задоволені. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. в судове засідання не з'явилась, представник третьої особи - Федірко С. А. звернувся до суду з заявою про розгляд справи у відсутність третьої особи та його уповноваженого представника, (а.с. 64 т.1) Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рохманова О. В. в судове засідання не з'явилась, звернулась до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність, (а.с. 247 т. 1) Заслухавши пояснення сторін цивільного процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 14 квітня 1994 року Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району, (а. с. 7 т.1) Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як з'ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, 04 вересня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі - продажу квартири, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В. Ф., відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS]. (а.с. 66 т. 1) Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Згідно п. 40 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004 року, в редакції, яка діяла станом на 04.09.2008 р., на вчинення неповнолітньою особою, а також особою, цивільна дієздатність якої обмежена, правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування. Відповідно до п. 27 Інструкції, документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії з них, які необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов'язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. Крім того, Інструкцією зазначено перелік документів, які залишаються у справах нотаріуса, серед іншого Інструкцією встановлено, що при відчуженні нерухомого майна, документ який підтверджує право власності продавця на це майно, зокрема свідоцтво про право власності на об'єкти нерухомого майна. [PERSON], особа, яка придбала квартиру [ADDRESS] 22 вересня 2008 року, народився [INFO], що підтверджується паспортом серії [NUMBER], проживає за адресою: [ADDRESS], таким чином на момент укладання Договору купівлі - продажу квартири від 04.09.2008 року (нотаріального його посвідчення), він зобов'язаний надати документи нотаріусу передбачені п. 40 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004 року. Згідно ч. 1 ст. 177 Сімейного кодексу України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати зобов'язання. У ч. 3 ст.18 зазначеного Закону органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла, а діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно положень ч.3 та ч.4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (в редакції на час укладення договору дарування) неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна (ч. 3, 4 ст. 12 цього Закону). Виходячи з системного аналізу правових норм ст. 32 Цивільного кодексу України, ст. 177 Сімейного кодексу України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. 03 березня 2017 року за вих. №43/гр. [PERSON], представник позивача, у зв'язку з наданням правової допомоги [PERSON], звернувся до Городнянської районної державної адміністрації з адвокатським запитом з вимогою надати інформацю про надання в 2008 році органом опіки та піклування Городнянського району Чернігівської області дозвіл на придбання неповнолітнім [PERSON] у власність нерухомого майна, оскільки при укладенні договору купівлі - продажу квартири від 04.09.2008 року, [PERSON] діяв зі згоди батька, та на підставі витягу з розпорядження Городнянської міської державної адміністрації від 21.08.2008 року за № 234. (а.с. 167 т. 1) 10 березня 2017 року, у відповідь на запит Городняською районною адміністрацією Чернігівської області надано інформацію, відповідно до якої, будь-якої інформації та копії документів стосовно неповнолітнього [PERSON] та його батька в архівах служби у справах дітей та Городнянської районної державної адміністрації відсутні, (а.с. 168 т. 1) 03 березня 2017 року за вих. №43/гр. [PERSON], у зв'язку з наданням правової допомоги [PERSON], звернувся до Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» з вимогою надати інформацію чи реєструвалась 10 вересня 2008 року КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (реєстрова книга д. 132-104, реєстровий номер 1428), та чи надавалась ним на ім'я [PERSON] інформаційна довідка від 29 лютого 2016 року №1346. (а.с. 167 т. 1) 14 березня 2017 року, у відповідь на запит Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» повідомило, що згідно даних реєстрових книг Бюро, станом на 31 грудня 2012 року, реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] проведена за [PERSON], бюро не проводило державну реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON], та не видавало інформаційної довідки від 29 лютого 2016 року №1346 на його ім'я. (а.с. 166) Під формою правочину слід розуміти спосіб вираження волі сторін на його вчинення. Угоди мають вольовий характер, який виявляється в бажанні осіб встановити права і прийняти обов'язки з метою досягнення певного результату, що випливає зі змісту ст. 202 ЦК України, відповідно до якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 655 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зазначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ч. З ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. При цьому, згідно ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально. Частиною 3 статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що для додержання вимоги яка є необхідною для чинності правочину, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Крім того, відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 11 травня 2016 року у справі № 6-65цс16, від 8 червня 2016 року у справі № 6-330цс16, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до ст. 52 Закону України «Про нотаріат», про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Реєстр для реєстрації нотаріальних дій повинен бути прошнурований, аркуші пронумеровані. Кількість аркушів у реєстрі повинна бути засвідчена підписом посадової особи відповідного органу юстиції та печаткою Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі. Кожний нотаріус веде окремий реєстр. Запис у реєстрі робиться чітко, розбірливо, із заповненням усіх граф, передбачених за встановленою формою. Не допускаються підчистки, дописки, інші незастережні виправлення та запис олівцем. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. 03 березня 2017 за вих. №44/гр. [PERSON], у зв'язку з наданням правової допомоги [PERSON], звернувся до Міністерства юстиції України з вимогою надати інформацію з Державного реєстру правочинів щодо Договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченком В. Ф., реєстр. №2130 (а.с. 172 т. 1) 11 квітня 2017 року (вих. №13868/7266-0-33-17/19), у відповідь на запит, Міністерство юстиції України повідомило, що у реєстрі для реалізації нотаріальних дій за 2008 рік приватним нотаріусом Шевченком В. Ф. 04 вересня 2008 року за реєстровим №2130 внесено запис про іншу нотаріальну дію. (а.с. 204 т. 1) Згідно даних Київського державного архіву від 10.08.2017 р. вих. №1305/01-21 відповідно до ст.52 закону України «Про нотаріат» запис в реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. У справі №2-27 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» том №2 за 2008 рік приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. міститься запис за реєстровим №2130 від 27 серпня 2008 року про засвідчення вірності копії статуту, (а.с.34 т.2) Нікчемним (абсолютно недійсним) є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 215, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Сторони такого правочину не зобов'язані виконувати його умови, причому навіть і тоді, коли суд не визнає його недійсним. Однак це не означає, що потреби в необхідності визнання нікчемного правочину недійсним може й не виникнути. Така потреба може виникнути, якщо сторони виконали певні умови нікчемного правочину, якщо він нотаріально посвідчений, якщо він порушує права третіх осіб, якщо він зареєстрований у державних органах тощо. У таких випадках рішенням суду можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину, зобов'язано державні органи скасувати реєстрацію тощо. Оцінивши наявні докази у їх сукупності, з урахуванням наведених норм чинного законодавства, суд вважає встановленим той факт, що Договір купівлі - продажу квартири від 04 вересня 2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В. Ф., є нікчемним, оскільки цей договір не відповідає ознакам дійсності правочину, право власності позивача не припинено, про що свідчить наявність у позивача оригіналу Свідоцтва про право власності на квартиру. Звертаючись з цим позовом до суду, позивач обрав захист своїх порушених прав шляхом витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] на праві власності відповідно до Свідоцтва про право на житло, виданого 14.04.1994 року Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 29 квітня 1994 року, про що внесено запис в реєстрову книгу за №2148. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об'єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Так, Цивільним Кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст.387 ЦК України власнику надано право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, а відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави. Отже, для застосування приписів ст.387 ЦК України необхідною умовою є доведення позивачем, насамперед, того факту, що позивач є власником майна. Тобто, особа яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. Позов про витребування майна на підставі ст. 387 ЦК України підлягає задоволенню у випадку, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному володінні іншої особи, залишається право на це майно. До предмету доказування за віндикаційним позовом входить також і встановлення факту наявності спірного майна у незаконному володінні відповідача на час звернення з позовом до суду. Разом з цим, вимога у віндикаційному позові є речово-правовою і може бути подана щодо індивідуально визначеного майна. Крім того, віндикаційний позов може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов'язальних відносин. Матеріально-правова вимога позивача у віндикаційному позові повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки. Таким чином, при вирішення даного спору позивачем має бути доведено факт права власності позивача на спірне майно, індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявності майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутності у відповідача правових підстав для володіння цим майном. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК (ч. З п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Необхідно також враховувати і судову практику, яка склалася при вирішенні даної категорії правових спорів, зокрема на рішення Верховного суду України по справі № 6- 327цс15 від 23.12.2015 р., яке передбачає, що виходячи з положень закону право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Між тим, Постановою Верховного суду України від 17.12.2014 року по справі № 6- 140цс14 передбачено, що за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. У разі встановлення що відповідач є добросовісним набувачем суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Така сама правова позиція міститься в постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі за № 6-53цс12. Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися. Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально- визначеного майна з чужого незаконного володіння. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін.). З позицій процесуального права ці та інші обставини становлять предмет доказування. Як з'ясовано судом, 22 вересня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі - продажу квартири, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф., відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS]. (а.с. 65 т. 1) 28 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі - продажу квартири, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою О.В., відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS]. (а.с.218-219 т.1) Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №73926773 від 24 листопада 2016 року, квартира [ADDRESS], загальною площею 41,5 кв.м, житлова 29,7 кв. м, належить на праві приватної власності [PERSON], на підставі Договору купівлі - продажу квартири, серія та номер: 2932, виданого 28.10.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою О. В., номер запису про право власності: 17159683. (а. с. 99 т. 1) Виходячи зі встановлених обставин, суд вважає доведеним той факт, що відповідач придбав спірне майно на підставі Договору купівлі-продажу від 28.10.2008 р., у фізичної особи, яка не мала права його відчужувати, оскільки не набула права власності на майно, оскільки спірний об'єкт нерухомого майна вибув з володіння первісного власника майна, яким є [PERSON], позивач у справі, на підставі нікчемного правочину. При цьому, укладання такої угоди не припиняє право власності позивача, а тому в момент її укладання і до теперішнього часу саме позивач залишається власником цього майна і має право на його витребування із чужого незаконного володіння. Окрім викладеного, стосовно поняття "волі" в контексті ст. 387 ЦК України, суд звертає увагу, що не будь-яке порушення порядку вибуття із володіння власника або особи, якій передано майно у володіння, є підставою для витребування його від добросовісного набувача, а лише пов'язане із дефектом волі. Вирішальне значення для визначення питання витребування майна у добросовісного набувача є встановлення наявності волевиявлення (волі) власника. При вирішенні даного спору, суд враховує, що з метою зняття [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою спірною квартири, одним із відчужувачів квартири [PERSON], для подальшої реалізації квартири, було використано бланк Відділу реєстрації смерті Головного управління юстиції у м. Києві про реєстрацію смерті [PERSON], видане 28 жовтня 2008 року (актовий запис №2504). (а.с.40,41 т.2), Однак, за інформацією Відділу державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 13.06.2017 року за вих. №1739/16.2-09, повідомлено, що реєстрація смерті [PERSON] у відділі не проводилась, перевірку проведено з 01.10.1999 року (початок роботи відділу) по теперішній час. (а.с.19 т.2) Крім того, в матеріалах справи міститься ксерокопія закордонного паспорта, виданого на ім'я [PERSON], [INFO], який видано компетентним органом 25 грудня 2014 року. (а.с.9-10 т. 1) 09 жовтня 2017 року нотаріусом міста Москва (Російська Федерація) Кузнецовим М.О., посвідчено, що [PERSON], паспорт громадянина України [NUMBER], виданий Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві 15 травня 1997 року, ідентифікаційний номер [NUMBER], місце проживання: [ADDRESS], з'явився особисто до нотаріуса 09 жовтня 2017 року о 10 год.57 хв., особа, яка звернулась за посвідченням цього факту, встановлена, дієздатність перевірена. Відповідно до ч. 1 ст. З Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, (ст.4 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. (ч.З ст.212 Цивільного процесуального кодексу України) З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра Миколаївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рохманова Оксана Володимирівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5794 грн. 47 коп., який сплачено позивачем при звернені з цим позовом до суду, що підтверджується оригіналом платіжного документа. Враховуючи викладене та

Outcome: approved