Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання майна спільним майном подружжя та визначення часток майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачем зареєстрували шлюб 17.11.2002 року. Від шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO]. В період шлюбу, 29.09.2003 року ними була придбана квартира [ADDRESS]. Оформлення договору купівлі-продажу квартири проведено на ім'я відповідача. Рішенням суду від 06.05.2014 року шлюб між ними розірвано. Знаходження квартири у спільній сумісній власності унеможливлює здійснення нею повного обсягу своїх прав щодо розпорядження майном незалежно від волі інших осіб, тому вона прохала суд визначити частки у праві спільної власності, а саме, що [PERSON] та [PERSON] належить право власності по 1/2 частини квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та прохав їх задовольнити, пояснив, що в даному випадку діє презумпція спільної сумісної власності на майно, яке було придбане в шлюбі, яку відповідачем не спростовано. Також у даному випадку не підлягає задоволенню заява відповідача щодо застосування до вимог позивача строку позовної давності, оскільки в даному випадку строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався чи міг дізнатися про порушення свого права власності. Так, лише в листопаді 2018 року відповідач почав ігнорувати домовленості сторін щодо спільної квартири, що і стало причиною подачі даного позову. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Вважають, що спірна квартира придбана відповідачем [PERSON] за свої власні кошти, позивач [PERSON] своїх коштів в придбання квартири не вкладала, спільного бюджету на той час у них не було. Крім того, прохали застосувати до вимог позивача позовну давність та відмовити у задоволенні позову. Заслухавши учасників справи, з'ясувавши обставини справи на підставі наданих суду доказів, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 17.11.2002 року між сторонами було зареєстровано шлюб (а.с. 30). Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06.05.2014 року, яке набрало законної сили 19.05.2014 року, шлюб між стонами було розірвано (а.с.7). Перебуваючи в шлюбі, сторони [PERSON] та [PERSON] придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS], житловою площею 38,4 м.кв., загальною площею 60,6 м.кв. При купівлі квартири договір купівлі-продажу був оформлений на ім'я відповідача [PERSON] (а.с.5). Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.2003 року зареєстровано трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Реєстрація права власності за договором проведена приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу Ковальчук А.Г. 29.09.2003 року. Зареєстровано в реєстрі за №4352 (а.с.9). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її син [PERSON], який є відповідачем по справі, після служби в армії працював та зібрав кошти для купівлі житла. Ці кошти зберігалися у неї вдома. Купив він квартиру за 16 000 грн., це були його особисті кошти. Такі показання свідка суд не може взяти до уваги в підтвердження того, що придбана на підставі договору купівлі-продажу квартира належить виключно відповідачу [PERSON], оскільки вищевказаний договір купівлі-продажу спірної квартири було укладено під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та вказані показання не є достатнім доказом для спростування правової презумпції про те, що майно нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Також і сам договір купівлі - продажу від 29.09.2003 року не містять даних про те, що позивач погоджувалася з тим, що дане майно придбане за особисті кошти [PERSON], який на той час був її чоловіком. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на вищезазначені норми, у цій справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме, КпШС України. Викладене підтверджується правовими позиціями ВС, викладеними у постанові від 30.05.2018 року по справі №441/1224/15-ц. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (частина перша статті 29 КпШС України). На момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири діяли норми КпШС України, відповідно до частини першої статті 22 якого майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Виходячи з вищевикладеного, спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона придбана у шлюбі. Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статті 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України, у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. В той же час, абз. 3 п. 15 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", роз'яснює, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). При цьому, як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] до цього часу зареєстрована у придбаній сторонами під час перебування у шлюбі квартирі, матеріали справи не містять даних про те, що її права, як співвласника даної квартири, були порушені протягом трьох років до дня звернення із даним позовом до суду. Позивач стверджує, що лише в листопаді 2018 року відповідач почав ігнорувати домовленості, які були між ними, що і стало причиною подачі даного позову, а тому строк позовної давності позивачем [PERSON] на звернення до суду не пропущено. Окрім цього, самим відповідачем [PERSON] до матеріалів справи не долучені належні та допустимі докази пропуску строку позовної давності, що у свою чергу є підставою для визнання необґрунтованим твердження відповідача про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог через пропуск строку позовної давності. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30.05.2018 року по справі №441/1224/15-ц, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15. Відповідно до ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Викладене відповідає правовим позиціям, висловленим у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Судом встановлено, що спірна квартира набута відповідачем під час шлюбу з позивачем. Разом із тим, відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю відповідача підтверджує, що відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі відсутні. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Таким чином, встановивши вищевказані фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності та проаналізувавши відповідні норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що сторонам на праві спільної сумісної власності належить по 1/2 частині спірної квартири. Згідно ч.3 ст.319 ЦК України, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У відповідності до ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох і більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити.

Outcome: approved