Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

19.12.2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], третя особа: сектор міграції та реєстрації фізичних осіб Верхньодніпровського РВ УМВС України у Дніпропетровській області, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у зв»язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин. Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі договору міни від 04.10.2002 р. вона є власником ? частини житлового будинку № 105 по вул.. Петровського в м. Верхньодніпровську Дніпропетровської області. Крім неї, в будинку зареєстровані відповідача [PERSON] та її син - [PERSON], які жодного дня в даному будинку не проживали. З моменту реєстрації та до цього часу вона неодноразово зверталася до відповідачів з вимогою знятися з реєстраційного обліку у її будинку, але вони відмовились вирішити це питання в добровільному порядку, на підставі чого просить визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком № 105 по вул. Петровського в м. Верхньодніпровську Дніпропетровської області. Позивач в судове засідання не зявився, про час, день та місце судового засідання повідомлений належним чином. Представник позивача в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, вказаних в позовній заяві. Додатково суду пояснив, що відповідачка та відповідач є донькою та онуком позивачки відповідно. Відповідач -1 в судове засідання не зявився, про час, день та місце судового засідання повідомлений належним чином, заперечення проти позову та заяву про розгляд справи за його відсутністю суду не надав, в звязку з чим справа розглядається в порядку заочного розгляду, на підставі Ухвали суду від 05 травня 2015 року. Відповідач -2 в судове засідання не зявився, про час, день та місце судового засідання повідомлений належним чином, заперечення проти позову та заяву про розгляд справи за його відсутністю суду не надав, в звязку з чим справа розглядається в порядку заочного розгляду, на підставі Ухвали суду від 05 травня 2015 року. Третя особа: : Головне Управління ДМС України в Дніпропетровській області, в судове засідання не зявилася про час, день та місце судового засідання повідомлена належним чином, надала заяву в якій вказувала, що просить розглянути справу за її відсутністю (а.с.13). Свідок [PERSON], суду показала, що вона познайомилася з позивачкою у 2002 року, коли остання переїхала до будинку №105 по вул. Петровського у м. Верхньодніпровську. Вона з позивачкою підтримує сусідськи стосунки та неодноразово заходила до неї в гості, проте ніколи не бачила у будинку позивачки відповідачів. Речей відповідачів в вищезазначеному будинку також немає. [PERSON] Володимирович, суду показав, що він проживає [INFO] з 2004 року, та по сусідству проживає позивачка. З дня переїзду свідка, позивачка проживає одна, відповідачів він ніколи не бачив в зазначеному будинку. Суд, заслухавши представника позивача, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 04 жовтня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], зареєстрований у реєстрі №2620. Відповідно до договору міни у власність [PERSON] переходить ? частина жилого будинку, що знаходиться в м. Верхньодніпровську вул. Петровського, №105 Дніпропетровської області (а.с.4). Договір міни зареєстрований у ВРКП БТІ «Конкурент» в реєстровій книзі №9 за реєстром 1871 від 04 жовтня 2002р. (зворотній бік а.с.4). Відповідно до ст.ст. 241, 242 ЦК УРСР (ред..1963р.) закон який діяв під час укладання договору міни, за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. До договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Згідно ст.ст. 224, 227 ЦК УРСР (ред..1963р.), за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Таким чином, [PERSON] набула право власності на будинок, який розташований за адресою: Дніпропетровська область, Верхньодніпровський район, м. Верхньодніпровськ, вул. Петровського, буд. 105, в порядку та на підставах, передбачених законодавством, що діяло на час укладання угоди. Як пояснила представник позивачки, що також підтверджується Будинковою книгою для реєстрації громадян за місцем проживання (а.с.5-6), відомостями відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.10-11), у вказаному домоволодінні зареєстровані відповідачі - донька та онук позивачки. Статтею 41 Конституції України, нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2004 року, Житлового кодексу України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого май на будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Одночасно з цим, відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В силу ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як убачається із матеріалів справи, зокрема показань свідків, відповідачі понад один рік відсутні в вищезазначеному будинку. Доказів поважності причини відсутності відповідачів у спірному будинку, а також наявність у них права користування спірним домоволодінням з інших підстав, зокрема наявність встановленого сервітуту, договору найму житлового приміщення, укладеного та інш., суду не надано. Таким чином, у відповідачі втратили право користування спірним будинком, тому позовні вимоги є обґрунтованим та підлягають задоволенню. Згідно з ст. 88 ЦПК України , стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, враховуючи положення ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 121 (сто двадцять одна) грн. 80 коп. з кожного відповідача.

Outcome: approved