Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

29 травня 2020 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася в суд з позовом до Першого відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - відповідач-1, Перший ВДВС), державного підприємства «СЕТАМ» (далі - відповідач-2, ДП «Сетам»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - третя особа, АТ КБ «Приватбанк»), [PERSON] (далі - відповідач-3, [PERSON] ), про визнання електронних торгів недійсними. Ухвалою суду від 21 грудня 2020 року за клопотанням представника позивача змінено процесуальний статус [PERSON] з третьої особи на співвідповідача за позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на праві власності належить гараж № [NUMBER] , який розташований в Гаражному кооперативі» Шляховик» за адресою м. Луцьк, вул. Вишевського, 19 (далі - спірний гараж). В квітні 2020 року вона дізналася, що належний їй гараж був реалізований з електронних торгів ДП «Сетам» 11 березня 2020 року у зв`язку з примусовим виконанням рішенням суду про стягнення кредитної заборгованості з її сина - [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк». Позивач зазначає, що станом на день передачі майна на реалізацію та проведення електронних торгів, саме вона була власником спірного гаража на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, який зареєстрований у встановленому порядку. Посилаючись на порушення своїх прав як власника, позивач просить суд визнати спірні електронні торги недійсними. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача-1 у судовому засіданні позовні вимоги заперечив. Відповідач-2 у письмовому відзиві просив суд відмовити у задоволенні позову, а справу розглядати за його відсутності (а.с.28-34). Відповідач-3 відзиву на позов не подав. У письмовій заяві просив розглядати справу за його відсутності, у вирішенні позову покладається на розсуд суду (а.с.60). Представник третьої особи у письмових поясненнях та у судовому засіданні позов заперечив (а.с.20-21). Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 01 вересня 2016 року позивач стала власником гаража № [NUMBER] , який розташований в Гаражному кооперативі «Шляховик» за адресою м. Луцьк, вул. Вишеського, 19. Вказаний договір нотаріально посвідчений, зареєстрований як правочин у реєстрі за №2537. Також право власності, яке виникло за цим правочином було належним чином зареєстроване за позивачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01 вересня 2016 року, номер запису про право власності 16239859. Дарувальником за договором був [PERSON] , який є сином позивача (а.с.71-72, 85). Одночасно, у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, який вівся до реформи у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, яка була запроваджена 01 січня 2013 року, продовжує відображатися запис про право власності на цей самий гараж за [PERSON] , з датою набуття права власності - 18 березня 2009 року (а.с.86). Вказане, на думку суду, і стало основною причиною передачі цього гаража на примусову реалізацію, про обставини якої буде йти мова нижче. Так, з матеріалів справи слідує, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 лютого 2018 року у цивільній справі №161/16537/17 стягнуто з [PERSON] в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 27.11.2007 року в розмірі - 96 557 грн. 23 коп. На виконання вказаного рішення суду Першим ВДВС було відкрите виконавче провадження №57054269. В межах цього провадження, 11 грудня 2019 року була сформована та направлена до ДП «Сетам» заявка на реалізацію спірного гаража. До заявки були витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18 березня 2009 року за [PERSON] , а також відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно за критерієм пошуку «фізична особа, РНОКПП [NUMBER] » (код [PERSON] ). Оскільки відомості про актуального власника нерухомого майна були отримані лише за критерієм пошуку стосовно [PERSON] , то у відомостях Державного реєстрі речових прав на нерухоме майно об`єктивно не відображався відповідний запис про право власності позивача [PERSON] на гараж, який внесений 01 вересня 2016 року, а в діючому до 01 січня 2013 року Реєстрі прав власності на нерухоме майно все ще відображався запис про право власності на спірний гараж саме [PERSON] (а.с.39-41). З протоколу проведення електронних торгів від 11 березня 2020 року №469456 слідує, що 11 березня 2020 року вказаний гараж був примусово реалізований, а переможцем торгів визнаний відповідач-3 (а.с.42-43). Надаючи свою правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Згідно усталеної судової практики, електронні торги за своєю суттю є правочином купівлі-продажу майна, який може бути визнаний недійсним з установлених цивільним законодавством підстав. Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В розглядуваному випадку, на думку суду, оскільки спірний гараж на час передачі майна на примусову реалізацію та проведення прилюдних торгів не належав боржнику за виконавчим провадженням [PERSON] , а належав позивачу, яка у встановленому порядку набула його у власність за нотаріальним посвідченим договором дарування, право власності за яким зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд дійшов висновку, що спірні електронні торги порушили право власності позивача, а саме - призвели до відчуження майна поза її волею та з не установлених законом підстав. За таких підстав ці торги слід визнати недійсними та задовольнити позов. Суд зауважує, що в даній ситуації першочерговою причиною безпідставної передачі майна позивача на електронні торги було неналежно виконання державним реєстратором під час реєстрації право власності за позивачем 01 вересня 2016 року положень законодавства. Як вже зазначав суд, до 01 січня 2013 року порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно регулювався Тимчасовим положенням порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яка затверджено наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5. Цим актом передбачалося ведення трьох окремих державних реєстрів - Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстрі іпотек. З 01 січня 2013 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно почала здійснюватися на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», положеннями якого передбачалося ведення одного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який становив єдиною державною інформаційною системою, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав. В абзаці третьому пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11.02.2010 № 1878-VI передбачено, що державний реєстратор, нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" 1952-15, починаючи з 1 січня 2013 року мають доступ до Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек і використовують під час проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень реєстраційні дані зазначених реєстрів. Порядок використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Порядок використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна, був затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 14.12.2012 № 1844/5 (далі - Порядок). У пункті 3 Порядку передбачено, що відомості Реєстрів використовуються державним реєстратором для встановлення наявності (відсутності) записів про обтяження речових прав на нерухоме майно, у тому числі обтяжень податковою заставою, під час проведення державної реєстрації прав з метою їх перенесення до Державного реєстру прав та під час розгляду заяв про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, заяв/запитів на отримання інформації з Державного реєстру прав. У пунктах 5-7 цього Порядку визначено, що відомості, отримані державним реєстратором під час проведення державної реєстрації прав за результатом пошуку у Реєстрах та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, оформляються у паперовому вигляді, підписуються державним реєстратором, засвідчуються в установленому законодавством порядку печаткою та долучаються до відповідної облікової або реєстраційної справи. Перенесення записів з Реєстрів до Державного реєстру прав здійснюється державним реєстратором прав у разі, коли наявні у Реєстрах записи є чинними та ідентифікують об`єкт нерухомого майна або суб`єкта речових прав, їх обтяжень. Державний реєстратор переносить до відповідного розділу Державного реєстру прав, відкритого на об`єкт нерухомого майна, відомості записів, наявні у Реєстрах, у частині, що стосується такого об`єкта. А у пунктах 29-30 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141 (в редакції, чинній на момент дарування спірного гаража) передбачено, що у випадках, передбачених законодавством, державний реєстратор вносить до записів Державного реєстру прав відомості про перенесення записів про нерухоме майно, про право власності та суб`єкта цього права, про інші речові права та суб`єкта цих прав, про обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта цих прав із розділів, які закриваються, або спеціального розділу Державного реєстру прав, інформаційних систем, у яких до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства здійснювалася державна реєстрація прав (далі - інформаційна система). Під час перенесення записів із розділів або спеціального розділу Державного реєстру прав державний реєстратор вносить такі відомості: номер запису, що переноситься; дата та час перенесення запису. Під час перенесення записів з інформаційних систем державний реєстратор вносить такі відомості: назва відповідної інформаційної системи; реєстраційний номер, дата і час реєстрації запису у відповідній інформаційній системі; дата та час перенесення запису. Під час перенесення записів дата та час державної реєстрації таких речових прав на нерухоме майно, їх обтяжень відповідає даті та часу їх державної реєстрації у відповідних розділах/інформаційних системах і залишається незмінною. Після перенесення запису з розділу або із спеціального розділу Державного реєстру прав до розділу Державного реєстру прав державний реєстратор робить у відповідному записі у розділі або спеціальному розділі Державного реєстру прав відмітку про погашення запису. З аналізу вищенаведених положень законодавства про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно слідує, що проводячи після 01 січня 2013 року державну реєстрацію права власності на нерухоме майно державний реєстратор, в тому числі коли його функції виконує нотаріус, повинен перевірити наявність відомостей про відповідний об`єкт нерухомого майна у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що вівся до 01 січня 2013 року, перенести відомості про об`єкт до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а у старому реєстрі зробити відмітку про погашення відповідного запису. З наданої суду інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, слідує, що запис про спірний гараж у цьому реєстрі, всупереч вищенаведеному, не був погашений після реєстрації 01 вересня 2016 року права власності на нього за позивачем, що і спричинило безпідставне передання цього майна на примусове виконання (а.с.40). Вказане, однак, не звільняє від відповідальності відповідачів - Перший ВДВС та ДП «Сетам», які перед виставленням майна на електронні торги, мали змогу перевірити дійсну приналежність спірного гаража шляхом здійснення запиту не тільки до Реєстру речових прав на нерухоме майно, але і до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказавши в якості критерія пошуку адресу спірного гаража, а не РНОКПП [PERSON] . Здійснивши такі дії відповідачі-1 та 2 могли б переконатися, що насправді цей об`єкт нерухомого майна належить іншій особі, а не боржнику за виконавчим провадженням.

Outcome: approved