Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

22.06.2021 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 24.03.2018 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб Охтирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 42. Від спільного життя [INFO] народилася донька [PERSON] . Однак спільне життя не склалося, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Тому просить розірвати шлюб укладений між нею та [PERSON] зареєстрований 24.03.2018 року Охтирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Сумській області, актовий запис № 42 та визначити місце проживання доньки [PERSON] разом з матір`ю за адресою [ADDRESS] . 24.06.2021 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 26.07.2021 року з викликом сторін. Відповідачу роз`яснено право подати відзив на позовну заяву в строк не пізніше 15.07.2021 року. 26.07.2021 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по даній справі, призначено справу до розгляду на року, з повідомленням учасників справи. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з наведених в позовній заяві мотивів, просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав. Представник Служби у справах дітей Охтирської міської ради в судовому засіданні вважає необхідним визначити місце проживання дитини разом з матір`ю. Суд, проаналізувавши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, заслухавши пояснення учасників справи, виходив з наступного. У відповідності до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Розглядаючи вимогу про розірвання шлюбу суд виходить з наступного. Судом встановлено, що 24.03.2018 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] зареєстрований Охтирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Сумській області, актовий запис № 42 (а.с.4). Від спільного життя мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Як вказує позивачка, сімейне життя не склалося, відсутнє взаєморозуміння, сім`я фактично розпалася, сторони проживають окремо та не бажають проживати в шлюбі. Згідно ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. За таких обставин суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження сім`ї є неможливим, а тому укладений між сторонами шлюб необхідно розірвати. Стосовно визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , батьками якого записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 28.08.2018 року, виданим Охтирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Сумській області (а.с. 5). Відповідно до ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За приписами ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Положеннями ст. 141 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно вимог ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За приписами ч.ч. 1-3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12.06.1998 року № 16 при вирішенні спору між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Згідно вимог ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. В ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, головним критерієм при вирішенні таких справ у першу чергу є інтереси дитини, а вже тільки потім право батьків. Так, в рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 року у справі "М.С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Відповідно до п. 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07.12.2006 року, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених правових норм, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд, насамперед, має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини та їх обов`язки діяти в інтересах дитини. Положеннями ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Охтирської міської ради від12.07.2021 року за № 01-14/2491 вважають за можливе визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом встановлено, що малолітня [PERSON] проживає в орендованій квартирі разом з матір`ю [PERSON] , яка має належні умови для його виховання та гармонійного розвитку дитини. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини у контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, розуміючи, що спір стосується чутливої сфери правовідносин, в яких сторони не дійшли спільного рішення, суд надав значення саме тому, що між [PERSON] та її малолітньою дочкою [PERSON] сформувалися установлені, тривалі зв`язки, з огляду на те, що вони проживають разом з матір`ю, створено належні умови для виховання та розвитку дитини, яка перебуває на її утриманні, [PERSON] приділяє належну увагу дочці, надає їй підтримку, відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків. Суд зазначає, що батько малолітньої [PERSON] , який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дочки, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. З огляду на викладене, суд вважає, що визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] не суперечитиме правам та законним інтересам дитини, забезпечить комфортні умови та сприятиме її здоровому розвитку. Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про наявність підставі для задоволення позовних вимог З огляду на задоволення позову, судові витрати підлягають відшкодуванню відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved