Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Смілянської міської ради про визнання права власності на частину домоволодіння на підставі набувальної давності. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивачеві на праві приватної власності належить 5/6 частин домоволодіння №113 по вул. Мічуріна у м. Сміла Черкаської області, яку він отримав у спадок. Інша 1/6 частина вищевказаного домоволодіння з 1957 року належала його рідному братові [PERSON], який виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації та 10 січня 1999 року помер. Після смерті [PERSON] 1/6 частину домоволодіння ніхто не успадкував. Разом з тим, з 1959 року він відкрито та добросовісно користувався та користується всім домоволодінням №113 по вул. Мічуріна в м. Сміла Черкаської області, проживає в ньому проводить поточні та капітальні ремонти, сплачує комунальні платежі, а тому звернувся до суду з позовом в якому просить визнати за ним право власності на 1/6 частину домоволодіння №113 по вул. Мічуріна в м. Сміла Черкаської області на підставі набувальної давності. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив визнати за ним право власності на 1/6 частину домоволодіння №113 по вул. Мічуріна в м. Сміла Черкаської області на підставі набувальної давності. Представник позивача в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник Смілянської міської ради в судове засідання не зявився, 1 лютого 2017 року надіслав до суду заперечення в яких просив в задоволенні позову відмовити. В подальшому, направив до суду заяву в якій просив розгляд справи проводити без участі представника міської ради та винести рішення на підставі заперечень та відповідно до законодавства. Суд вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи вважає позовну заяву [PERSON] обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається з довідки КП ЧООБТІ №1475-о від 20 грудня 2016 року станом на 1 січня 2013 року право власності на житловий будинок №113 по вул. Мічуріна в м. Сміла Черкаської області зареєстровано за [PERSON] 5/6 частин, за [PERSON] 1/6 частина (а.с. 13). Відповідно до довідки №042739 квартального комітету №3 від 13 грудня 2003 року [PERSON], [INFO], проживає в [INFO]. [PERSON], [INFO] не був прописаний та не проживає за вищевказаною адресою з 1959 року (а.с. 14). Згідно з довідкою №105076 квартального комітету №3 від 27 лютого 2014 року [PERSON], [INFO], зареєстрований та проживає в [INFO]. (а.с. 15). Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-Ва №339315 зареєстрованого в [INFO] та виданого 3 квітня 1999 року [PERSON], помер 10 січня 1999 року (а.с. 16). З листа Смілянської державної нотаріальної контори №319/01-16 від 24 лютого 2017 року вбачається, що після смерті [PERSON] з заявами до Смілянської державної нотаріальної контори про прийняття/відмову від прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилася (а.с 45). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знала брата позивача, [PERSON], який помер, дітей його ніколи не бачила. Вказала, що позивач користується всім будинком, оплачує комунальні послуги та утримує його. Свідок [PERSON] пояснив, що знав брата позивача [PERSON] [PERSON], але вказав, що він дуже давно виїхав, близько 15 років назад. Дітей його ніколи не бачив. Зазначив, що досить часто буває у [PERSON] вдома, позивач користується всім будинком, проживає в ньому з дружиною, сплачує комунальні послуги та утримує його. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Відповідно до п. 9 вищевказаної постанови при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Згідно з п. 11 постанови враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. Відповідно до п. 11 постанови суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю . Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч.4 статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до п. 14 постанови рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Враховуючи, що позивач добросовісно заволодів майном, користується ним відкрито, не приховує факт знаходження майна в його володінні та безперервно, протягом 16 років, що підтверджено матеріалами справи та показами свідків суд вважає, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає до задоволення. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved