Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

15.05.2019р. [PERSON] звернулася до суду з вище вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права». В квітні 2014 р., після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської та Донецької областей України, вона, уродженка с. Юр`ївка, Лутугінського району, Луганської області, до червня 2015 року була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями паспорту громадянина України. Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України, призвели позивача до неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території смт. Юр`ївка та стали причиною її вимушеного переселення в червні 2015 р. до підконтрольної Україні території с. Новофедорівка, Голопристанського району, Херсонської області, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, від 13.02.2018 р. №303. Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 р. №254-УШ, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» від 16.09.2014 р. №1680-УІІ запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До переліку населених пунктів, які визнані цією постановою окупованими входить також і смт. Юр`ївка, Луганської області. [PERSON] зверталася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, за якою рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 20.06.2018 р. у цивільній справі №654/1708/18, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено факт її вимушеного переселення в червні 2015 р. з окупованої території Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Збройною агресією\~Російської Федерації\~проти України\~та окупацією\~Російською Федерацією\~частини території\~Луганської\~області\~України їй завдано істотної\~моральної шкоди. До початку збройної агресії Російської Федерації проти України вона була повноправною громадянкою держави Україна, де людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Проживаючи на території Луганської області, мала налагоджений побут та вела повноцінне життя на рідній землі. Проте, з травня 2014 р. після псевдо-референдуму територію Луганської області заполонили озброєні російські формування. Поблизу її селища почали з`являтися блокпости проросійських активістів, на яких здійснювалася перевірка та блокування людей і транспорту. З початком пострілів у населеному пункті, позивач переїхала до своєї доньки в м. Луганськ, де також згодом почалися інтенсивні обстріли об`єктів соціальної інфраструктури та житлових будинків. В результаті таких подій, повсякденними стали проблеми із постачанням електроенергії та води. Життя стало нестерпним та зводилося до очікувань наступних вибухів боєприпасів, паніки під час чергового мінометного залпу, постійного страху за власне життя та життя рідної доньки. Позивач, як і інші мешканці окупованої частини Луганської області відчували нестачу продуктів харчування, які доводилося добувати, ризикуючи життям між обстрілами бойовиків. Все це здійснювало психологічний та моральний тиск на [PERSON] . Описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання в селищі Юр`ївка та м. Луганську, а тому влітку 2015 року позивач вимушена була залишити окуповану Російською Федерацією територію Луганської області та переселитись до с. Новофедорівка Голопристанського району Херсонської області, де їй довелось пристосовуватись до нових життєвих умов, налагоджувати зв`язки з новими людьми, займатися пошуком засобів до існування, по новому влаштовувати свій побут аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку. Внаслідок вимушеного виїзду з місця свого постійного проживання [PERSON] втратила впевненість в завтрашньому дні, оскільки за короткий проміжок часу вона залишилася без свого житла та надії на повернення додому. Все вищеозначене\~у своїй\~сукупності негативно\~позначилося на\~ її\~моральному та фізичному стані. Таким чином, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України порушені її права, передбачені розділом II Конституцією України, Європейською конвенцією, Женевською конвенцією про захист цивільного населення під час війни 1949 року, іншими міжнародними актами, зокрема, такі як: право на життя, право на повагу до честі та гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії тощо. Порушення прав з боку Російської Федерації, зокрема гарантованих статтями 2, 3, 5, 8, 9, 10, 11, 14 Європейської конвенції, згідно із «Правилами суду - компенсація шкоди» ЄСПЛ, є множинними і факт множинності порушень має враховуватись судом. На підставі чинних нормативно-правових актів та практики Європейського суду з аналогічних питань, з урахуванням характеру, обсягу та тривалості порушень її особистих прав, свобод та інтересів, завдану моральну шкоду оцінює в 1\~050\~373,27 грн. (один мільйон п`ятдесят тисяч триста сімдесят три гривні, двадцять сім копійок), що є еквівалентом 35\~000,00\~Євро (тридцять п`ять тисяч євро) за офіційним курсом Національною Банку України на день підписання цього позову. В судове засідання до Голопристанського районного суду Херсонської області представник позивача не з`явився, участі в режимі відеоконференції з Святошинським районним судом м. Києва з незалежних від суду обставин прийняти не зміг. Про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Відповідач представник Російської Федерації у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час день і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення. Згідно ч.3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідача і ухвалює заочне рішення. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач є громадянкою України яка народилась у с. Юр`ївка, Лутугінського району Луганської області, була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Лутугінським РВ УМВС України в Луганській області 27.04.1998р.. Позивач також є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права». Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 р. №254-УШ, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та\~Луганської областей,\~в яких\~відповідно до\~Закону України\~«Про особливий\~порядок місцевого\~самоврядування в\~окремих районах\~Донецької та\~Луганської областей»\~від l6.09.2014\~р.\~№1680-УІІ\~запроваджується особливий\~порядок місцевого\~самоврядування,\~до моменту\~виведення усіх\~незаконних збройних\~формувань,\~російських окупаційних\~військ,\~їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До переліку населених пунктів, які визнані цією постановою окупованими, входить також і м. Луганськ. Обставини, зазначені в заяві та встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, відповідно до вимог ч. 3, ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, не підлягають доказуванню. Так, рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 20.06.2018 р., яке набрало законної сили, встановлено факт вимушеного переселення [PERSON] в червні 2015 р. з окупованої території Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Суд, виходячи із встановленого рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 20.06.2018 р. юридичного факту, робить висновок, що безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого [PERSON] завдано шкоди, є Російська Федерація. Згідно з ч. 2\~ ст. 2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Частиною 6\~ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України"\~передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Матеріалами справи підтверджується та встановлено судом, що негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України, призвели до втрати позивачем свого постійного місця проживання, неможливості її подальшого перебування на тимчасово окупованій Російською Федерацією території свого рідного селища і м. Луганська, та стали причиною її вимушеного переселення в червні 2015 р. до підконтрольної Україні території - Херсонської області. Пунктами 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України\~передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з ч. 2, ч. 3, ч. 4\~ ст. 23 ЦК України,\~моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, пп. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. В\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~вказано, що суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При вирішенні вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька Республіка зобов`язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами. В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того, суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності. Множинний характер порушень прав та законних інтересів [PERSON] підтверджується рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 20.06.2018 р. у цивільній справі №654/1708/18, у якому судом надано преюдиційного значення тому факту, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частині території Луганської області України було порушено конституційні права [PERSON] , передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту,\~розділом ІІ Конституції України, зокрема право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів [PERSON] , а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно неї. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену [PERSON] моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень її конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які вона відчуває роками через неможливість повернутись до свого місця народження та постійного місця проживання, працювати на своїй роботі, спілкуватись з близькими, суд вважає достатнім розмір компенсації за заподіяну їй моральну шкоду у сумі 1\~1050373,27 грн., який на день пред`явлення позовної заяви до суду за офіційним курсом НБУ є еквівалентом в 35 000 Євро, і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію. Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме: Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Отже, порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. На підставі викладеного,

Outcome: approved