Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно після смерті [INFO] [PERSON]. Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що батьки позивача по справі [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 12.11.1987 року. За час перебування у шлюбі подружжя придбало за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу двохкімнатну квартиру [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] помер, у зв'язку із чим після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої ввійшло все належне йому за життя майно, в тому числі і 1/2 частина вказаної вище квартири. Позивач наполягає, що після смерті його батька він та його мати вступили в управління та володіння належною померлому часткою квартири та належними йому предметами звичайної домашньої обстановки і вжитку та весь цей час відкрито користувалися вказаним майном, оскільки продовжували фактично проживати у вказаній квартирі. Таким чином позивач вважає, що він та його мати прийняли спадщину після смерті [PERSON] в рівних частках. [INFO] померла мати позивача [PERSON], яка, як і позивач, своїх спадкових прав на вказану частку квартири не оформила, у зв'язку із вказаним, з метою належного оформлення своїх спадкових прав після смерті свого батька позивач звернувся до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини. Проте нотаріус Золотоніської міської державної нотаріальної контори відмовив позивачу у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] у зв'язку із відсутністю відповідних правовстановлюючих документів, які посвідчують право за померлим на вказану частку квартири. За вказаних обставин позивач звернувся до суду із вказаним позовом, яким просив визнати за ним в порядку спадкування після померлого [PERSON], право власності на 1/4 частину вказаної вище квартири. Позивач та його представник в судовому засіданні на задоволенні своїх позовних вимог наполягали та надали суду пояснення, аналогічні поясненням, які викладені у позовній заяві, окрім того зазначили, що відповідач по справі не є дочкою [PERSON], а тому на спадкування відповідних прав померлого претендувати не може, померлі мати та батько позивача за свого життя спорів один до одного стосовно розподілу квартири, визначення їх часток не мали, однак відповідач вважає, що вказана квартира належить її матері [PERSON], а тому заперечує право [PERSON] на вказану частину квартири та відповідно і спадкування її позивачем. В судовому засіданні відповідач проти задоволення вказаних вище позовних вимог заперечувала, вважала їх не обґрунтованими, посилаючись на обставини, які викладені у відзиві на дану позовну заяву, який отриманий судом 21.03.2018 року. Відповідно до вказаного відзиву відповідач наполягає на тому, що матеріали справи не містять жодного доказу прийняття позивачем у спадщину після смерті свого батька [PERSON] будь-якого нерухомого майна. Окрім того вказана квартира була придбана за особисті кошти матері відповідача [PERSON], а до придбання вказаного нерухомого майна [PERSON] не мав жодного відношення. Відповідач наполягала, що [PERSON] за життя не здійснив жодної дії щодо визнання за ним права власності на 1/2 частини спірної квартири, а тому вимагати видачі такого свідоцтва чи засвідчення вказаного факту позивач не вправі. Власник квартири [PERSON] померла, а тому після її смерті позивач по справі та [PERSON] як спадкоємці першої черги мають отримати по 1/2 спадкового мана, того в рівних долях, як того вимагають норми чинного законодавства. Однак позивач створює перешкоди відповідачу в користуванні вказаною квартирою, що свідчить про порушення ним норм цивільного законодавства та замах на протиправне заволодіння спадковим майном. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, його представника та відповідача, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що [PERSON] та [PERSON] 12.11.1987 року уклали шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №243, та після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON], що також стверджується відповідним свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 12.11.1987 року. Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 07.08.1992 року, який посвідчений державним нотаріусом Золотоніської нотаріальної контори Сахно В.І., зареєстрованого в реєстрі №3886, [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. Суд також зважає, що факт придбання вказаної квартири [PERSON] не заперечується сторонами по справі. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] в період перебування у шлюбі придбала спірну квартир , що стверджується вказаними вище доказами. Згідно із свідоцтвом про смерть (серії [NUMBER] від 02.09.1997 року) [PERSON] помер [INFO], про що складено актовий запис №5063. Відповідач заперечує право позивача на спадкування частки вказаної квартири, яка належала батьку позивача, вважаючи, що вказана квартира була придбана та повністю належала [PERSON], а тому відповідно вимоги позивача є неправомірними, оскільки [PERSON] не мав права на частку у вказаній квартирі, яку начеб-то придбала мати відповідача за власні кошти без участі останнього у її придбанні. Однак із такими доводами суд погодитися не може у зв'язку із наступним. Відповідно до ст.58 Конституції України - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Отже оскільки договір щодо купівлі квартири укладений до 2001 року, суд у вирішенні питання про майно подружжя та визначення відповідних часток такого подружжя повинен керуватися нормами КпШС України в редакції, яка діяла станом на час виникнення вказаних правовідносин. За змістом ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, або з інших поважним причин не мав самостійного заробітку. Статтею 23 КпШС України встановлено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. За змістом ст.24 КпШС, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар, або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. У відповідності до ст. 28 КпШс України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках, суд може відступити від начала рівності частко подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Зважаючи на те, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності, суд вважає також можливим застосувати роз'яснення Постанови Пленуму ВСУ № 16 від 12 червня 1998 року, які були чинним на час виникнення спірних правовідносин «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», за п.9 якої вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі;страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами. Якщо котрий-сь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу,або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Виходячи з наведеного, сімейним законодавством, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, прямо було встановлено, що майно придбане під час шлюбу належить на праві спільної сумісної власності подружжю, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Так судом встановлено, що в період шлюбу [PERSON] за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, придбала спірну квартиру, оформивши право власності на це нерухоме майно лише на себе. Але незалежно від цього, за наведеними нормами КпШС, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності в рівних частках. Підстав для невизнання даного факту судом не встановлено. Так відповідач заперечуючи право [PERSON] на частку вказаної квартири як одного із подружжя не навела суду жодних доказів на підтвердження своїх доводів. Наполягаючи на тому, що мати відповідача придбала вказану квартиру виключно за свої особисті кошти та із залученням коштів відповідача, остання не зазначила джерело походження таких коштів, не довела суду обставини, що виключають участь [PERSON] у придбанні такої квартири, тощо. Крім того суд не може залишити поза увагою і те, що сама [PERSON] до суду, чи будь-яким іншим шляхом, не здійснювала дії, які спрямовані на встановлення факту належності вказаної квартири виключно їй та придбання її за відсутності участі [PERSON], який в той час, як зазначає сама відповідач знаходився у Російській Федерації. Тому позовні вимоги базуються на нормах та основних принципах закону щодо належності вказаної квартири подружжю на праві спільної сумісної власності і є очевидними та не спростовані відповідачем жодними доказами. Твердження відповідача щодо спірної квартири, як об'єкта особистої приватної власності, підлягають доказуванню так само як і вимоги позивача, що визначається нормами ст. 12 та 13 ЦПК України. Так вказана квартира була придбана по договору купівлі-продажу в інтересах сімї, оскільки із пояснень сторін встановлено, що після її купівлі [PERSON] та [PERSON], разом з неповнолітнім на той час сином, стали проживати у ній. Судом встановлено, що батьки ползивача шлюбний договір (шлюбний контракт) не укладали, будь-яка інша домовленість між ними про визначення інших часток, ніж рівних, у праві спільної сумісної власності подружжя, не була досягнута. Правові підстави для відступу від рівності часток подружжя судом не здобуто. Доводи про те, що кошти на придбання квартири були особистими чи отриманими в дар, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. Отже, відповідач не довела та не надала належних і допустимих доказів щодо придбання її матір'ю нерухомого майна у період шлюбу за свої особисті кошти. Таким чином суд, виходячи із принципу рівності часток подружжя вважає, що позивач правомірно наполягає на тому, що його батькові [PERSON] належало право на 1/2 вказаної квартири, а тому після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої ввійшло все належне йому за життя мано, в тому числі 1/2 частина вказаної квартири. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Судом встановлено, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася в 1997 році, а тому до таких відносин необхідно застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Таким чином при вирішенні вказаної справи підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР. Нормами ст. 529 ЦК УРСР визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно із ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Як встановлено судом із свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.12.1985 року [PERSON] народився [INFO], а його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON], яка в подальшому, як встановлено судом вище, змінила своє прізвище на [PERSON]. Згідно із свідоцтвом про смерть (серії [NUMBER] від 29.06.2017 року) [PERSON] померла [INFO]. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Таким чином судовим встановлено, що позивач по справі є сином померлого [PERSON] та відповідно є спадкоємцем першої черги. Заперечуючи проти доводів позивача відповідач наполягає, що позивач належним чином спадщину після смерті свого батька не прийняв, оскільки не вчинив жодних дій на відповідне оформлення своїх спадкових прав. Однак суд зазначає, що нормами ст. 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, про що прямо зазначено в ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР. При цьому відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР та п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.06.1983 року №4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» фактичне прийняття протягом зазначеного строку частини спадкового майна свідчить про прийняття спадщини в цілому. Відповідно до норм ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Так в ході розгляду вказаної справи, в судовому засіданні, хід якого фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему, відповідач визнала факт безпосереднього проживання позивача у вказаній квартирі як на час смерті його батька, так і в подальшому та фактичне користування нею останнім. Відповідно до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таким чином відповідач визнала факт користування спадковим майном позивачем по справі, а тому суд приходить до обґрунтованого висновку, що після смерті [PERSON] позивач та [PERSON] вступили в управління та володіння спадковим майном та відповідно спадщина була прийнята ними в рівних частках, а тому [PERSON] та його мати [PERSON] фактично успадкували 1/2 частину квартири, яка належала [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, та відповідно має бути розподілена між спадкоємцями в рівних частках тобто по 1/4 частині квартири кожному. Дослідивши вказані докази, суд приходить до висновку, що вони є достатніми, та в своїй сукупності дають змогу дійти висновку, що [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті свого батька [PERSON], та на підставі ст. 549 ЦК УРСР прийняв спадщину після його смерті, хоча належним чином свої спадкові права не оформив та продовжує фактично користуватися спадковим майном. Із копії спадкової справи, наданої Золотоніською міською державною нотаріальною конторою від 05.02.2018 року №70/01-16 судом вбачається, що позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадкового майна після смерті свого батька. Інші спадкоємці із відповідними заявами про прийняття спадщини не зверталися та відповідних дій, направлених на прийняття такої спадщини не вчиняли. Згідно загальних принципів законодавства, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як вбачається із матеріалів справи, позивач належним чином спадщину після смерті свого батька прийняв та звернувся до нотаріуса із відповідною заявою про належне оформлення своїх спадкових прав. Згідно з постановою Золотоніської міської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії, від 19.01.2018 року остання відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частку у праві власності квартири [ADDRESS] оскільки право власності на вище вказану квартиру не було зареєстроване за померлим. Враховуючи обставини, які встановлені судом стосовно належності вказаної квартири в рівних частках обом членам подружжя, суд приходить до обґрунтованого висновку, що [PERSON] за життя належала на праві власності 1/2 частини квартири квартири [ADDRESS]. За загальними правилами спадкуванням є перехід прав та обов'язків від спадкодавця до спадкоємця. Нормами ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач належним чином прийняв спадщину після смерті свого батька [PERSON], а оскільки право власності на частку вказаної квартири за останнім не відображено у правовстановлюючому документі, що не позбавляє останнього таких прав, а сам власник помер, вбачається обмеження прав позивача у можливості прийняття та належного розпорядження своїм спадковим майном, а тому позов підлягає до повного задоволення. Суд зважає, що відповідач заперечуючи проти задоволення вказаних позовних вимог не надала суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх доводів та заперечень. Суд також вважає, що з відповідача необхідно стягти судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, сплата якого стверджуються відповідною квитанцією про сплату судового збору від 19.01.2018 року. На підставі зазначеного та

Outcome: approved