Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

23.10.2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, на обґрунтування заявлених вимог зазначивши, що 01.09.2009 року від зареєстрованого шлюбу з відповідачем у них народилась спільна дитина - [PERSON] 16.03.2016 року шлюб між сторонами було розірвано, про що 23.06.2016 року відділом ЗАГС м. Таганрог був зроблений запис за № 637. З цього часу їх дитина - [PERSON] , за спільною згодою сторін, мешкає разом з позивачкою. Через відсутність зв`язку із відповідачем позивачка не має можливості вирішити питання про реєстрацію міста мешкання дитини. 08.10.2019 року Вона звернулась до органу реєстрації при Андріївький сільській раді Слов`янського району з питанням про реєстрацію сина разом з нею за адресою її реєстрації, а саме: [ADDRESS] , за згодою власника житла - [PERSON] . Проте, 09.10.2019 року вона отримала письмову відмову № 41/02-24 з посиланням на положення Постанови КМУ №207 від 02.03.2016 року про те, що місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків. Просила суд надати дозвіл на реєстрацію проживання її неповнолітнього сина разом з нею без згоди батька. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, не заперечували проти заочного розгляду справи. Зацікавлені особи - [PERSON] , представник служби у справах дітей Андріївської сільської ради, до суду не з`явилися, надіслали заяви, в яких просили розглянути справу без їх участі, проти задоволення позову не заперечують (87-88). Представник відповідача - Андріївської сільської ради Нікітін О.А., надав до суду заяву про справи без його участі, проти задоволення позову не заперечував (а.с.55). Ухвалою суду від 09.01.2020 року у підготовчому судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] є громадянином Російської Федерації та проживає за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладено, суд ухвалив, звернутися із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу Російської Федерації на предмет з`ясування питань, що стосуються суті спору. Згідно із частинами першою та другою статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право», Законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною другою статті 496 ЦПК визначено, що іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 498 ЦПК України у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках: звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги, вручення виклику до суду чи інших документів до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави. Згідно ч.1 ст. 1 Мінської Конвенції «Про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» від 1993 року, громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, що проживають на її території, користуються на територіях всіх інших Договірних Сторін у відношенні своїх особистих і майнових прав таким же правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони. Згідно протоколу судового засідання Октябрського районного суду Ростовської області від 13 липня 2020 року, яке проводилося з підстав виконання ухвали Слов`янського міськрайонного суду від 09.01.2020 року, до відповідача [PERSON] були поставлені наступні питання: 1. Чи підтримує відповідач [PERSON] доводи позовної заяви, якщо ні, то з яких підстав? 2. Чи визнає відповідач [PERSON] заявлений до нього позов, якщо ні, то з яких підстав заперечує проти позову? 3. Чи не заперечує відповідач [PERSON] щоб справа розглядалась у його відсутність в Слов`янському міськрайонному суді Донецької області, чи бажає брати особисто участь в розгляді даної справи? Вбачається, що, відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, та пояснив, що дитина є громадянином Російської Федерації; зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , де і повинна мешкати; не заперечував, щоб справа розглядалась в Слов`янськом міськрайонном суді в його відсутність, брати участь у судовому засіданні не бажає.(а.с.74-76). 15.09.2020 року на електронну адресу суду надійшов лист, в якому особа, що відрекомендувала себе як [PERSON] , просила суд розглянути справу у її відсутності. Просила суд перевірити процедуру виїзду дитини за межі РФ; умови житлового приміщення, куди позивачка має намір зареєструвати дитину, джерело коштів, за які існує позивачка та місце її роботи. Звернути увагу на той факт, що дитина - [PERSON] є громадянином РФ. 14.07.2020 року електрону адресу суду надійшла заява від імені [PERSON] про розгляд справи без її участі. Суд критично ставиться до вказаної заяви, оскільки заява подана у спосіб, що позбавляє суд можливості ідентифікувати особу відповідача, а крім того, питання, що зазначені вказаній заяві не стосуються предмету спору. Звертає на себе увагу, що заява [PERSON] надійшла з електронної скриньки сторонньої особи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що рішенням Таганрогського суду Ростовської області Російської Федерації від 15.02.2016 року було розірвано шлюб, що укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с.21, 26). Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видано (повторно) відділом реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 1372 (а.с.15). З акту обстеження, проведеного комісією в складі: секретаря сільської ради Нікітіної О.А., керуючого справами виконкому Сищинко Г.П., начальника служби у справах дітей Мірошниченко Д.Д., депутата сільської ради Літвінової Н.М., вбачається, що позивач [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] та двоюрідною сестрою [PERSON] проживають однією сім`єю в будинку за адресою: [ADDRESS] . Житлове приміщення знаходиться у задовільному стані і придатне до проживання.(а.с.49). На підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом третьої Краматорської державної нотаріальної контори Полянських В.В. за реєстровим номером 1082 від 20.06.2013 року та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за реєстровим номером 1679548 від 20.06.2013 року [PERSON] на праві власності належить будинок за адресою: [ADDRESS] .(а.с.27-36). Як вбачається, з паспорту [PERSON] серія [NUMBER] , який виданий Краматорським МІ ГУМВС України в Донецькій області від 08.06.2010 року, остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] .(а.с.13-14). Листом Андріївської сільської ради від 09.10.2019 року № 41/02-24 [PERSON] було відмовлено у реєстрації міста проживання неповнолітнього [PERSON] з посиланням на положення Постанови КМУ №207 від 02.03.2016 року (а.с. 18) Згідно із частинами 1 і 3 статті 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно з частиною 1 статті 154 Сімейного Кодексу України батьки мають право на самозахист своєї дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ч.3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Згідно частини 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до вимог ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання і зняття з місця реєстрації особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 року №207 передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Як встановлено, між сторонами мається спір, оскільки відповідач не надає письмової згоди та заперечує щодо реєстрації дитини за містом реєстрації матері. Позиція відповідача про те, що дитина повинна мешкати разом з ним, по-суті є спором про визначення міста мешкання дитини, що не відноситься до предмету розгляду даної справи. Доказів, що свідчать про наявність судового провадження щодо вирішення питання про місто проживання дитини, суду не надано. Інші заперечення Відповідача, які він надав у судовому засіданні, не приймаються до уваги, оскільки не мають жодного належного обґрунтування. Вирішуючи питання щодо надання дозволу позивачці на реєстрацію дитини за її фактичним місцем проживання та реєстрації, суд враховує, що саме позивачка, як матір дитини, має переважне право перед іншими особами на особисте виховання і на самозахист своєї дитини, її вимоги зводяться на отримання дозволу на реєстрацію малолітнього сина за її фактичним місцем проживання, а без письмової згоди батька вона не може вчинити ці дії. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно до приписів ч. 2-4 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства»). Як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). Відповідно до Принципів 4, 7 Декларації прав дитини, дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Найкраще забезпечення інтересів дитини щодо її освіти та навчання має бути керівним принципом для батьків. Декларація прав дитини зобов`язує держав - учасниць забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1 і ч. 2 ст. 3). Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18). Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою. Проаналізувавши всі обставини справи, та враховуючи, що позивач має намір зареєструвати малолітнього сина за своїм фактичним місцем реєстрації та проживання, матеріали справи містять згоду власника житла на реєстрацію дитини та така реєстрація у повній мірі відповідає інтересам дитини, суд набуває висновку, що відсутність згоди відповідача порушує права дитини на вільне пересування, відпочинок, оздоровлення та навчання. За таких обставин, суд вбачає підстав для надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] за місцем її реєстрації за адресою: [ADDRESS] , без письмової згоди батька [PERSON] , та задовольняє позовні вимоги. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved