Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договорів не посвідчених нотаріально дійсними та звернення стягнення на житловий будинок з господарчими будівлями та земельною ділянкою та на квартиру. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що [PERSON] , є єдиним хто має право на житловий будинок з господарчими будівлями, та земельну ділянку, що знаходиться в [ADDRESS] , який в цілому складається: з жилого будинку А-1 жилою, площею 27,6 кв. м, сажа-Б, сараю-В, погреба-Г, огорожі №1 та земельної ділянки для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства розміром 0,4962 га. Яке належить рідній матері відповідача [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Запорожець І.П. Земельна ділянка належить на підставі Державного акта на право приватної власності на землю РЗ №568032, виданого Давидівською сільською радою 12.05.2003 року на підставі вищезгаданого договору купівлі-продажу, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 92. [PERSON] 27.05.2017 взяв у борг у [PERSON] гроші в розмірі 170 000 (сто сімдесят тисяч) гривень про, що написав відповідну розписку, у якій зазначив, що бере зазначені гроші зі згоди та у присутності своєї матері [PERSON] , на її лікування і зобов`язалися повернути позивачу борг в повному обсязі до 27.05.2018. Вказаний договір позики (розписки) був забезпечений заставою майном належним його матері. У разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, позивачу надано право на надбання права власності на майно позивачальника. Згідно з зазначеним договором позики, позичальник [PERSON] зобов`язався повернути позивачу кошти до 27 травня 2018 року, проте до теперішнього часу відповідач взяті на себе зобов`язання за договором не виконав, грошові кошти не повернув. У зв`язку з неможливістю повернути борг у зазначеному розмірі, станом на 27 травня 2020 року, у підтвердження факту передачі зазначеного вище майна житлового будинку з господарчими будівлями та земельної ділянки розміром 0,4962 га, що знаходиться в [ADDRESS] , у володіння, користування і розпорядження позивача, останній отримав від [PERSON] оригінали правовстановлюючих документів, після чого була написана відповідачем власноручно розписка. Тому позивач просить визнати дійсним не посвідчений нотаріально договір позики забезпечений заставою, укладений між ним та відповідачем 27 травня 2017 року та звернути стягнення на предмети застави за договором позики (розпискою), шляхом визнання за позивачем [PERSON] права власності на предмети застави, а саме: житловий будинок з господарчими будівлями, та земельну ділянку, що знаходиться в [ADDRESS] , та в цілому складається з жилого будинку А-1, жилою площею 27,6 кв. м, сажа-Б, сараю-В, погреба-Г, огорожі №1 та земельної ділянки для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства розміром 0,4962 га в рахунок погашення заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 170 000 грн. Ухвалою суду від 09 листопада 2020 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 14 січня 2021 року від [PERSON] до суду надійшла уточнена позовна заява, у якій він зазначив, що крім вищезазначеного будинку [PERSON] також є єдиним хто має право на квартиру [ADDRESS] . Дана квартира належить його рідній матері [PERSON] , яка померла [INFO] в місті Києві у віці 80 років, на яка належала останній на підставі договору дарування, посвідченого 07.05.2002 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. за реєстром № 971, зареєстровано в Київському МБТІ. Інвентарна вартість квартири становить 5590,00 грн. 27.05.2017 [PERSON] у друге взяв у борг у [PERSON] гроші в розмірі 170 000 гривень, про, що написав відповідну розписку, у якій зазначив, що кошти бере зі згоди та у присутності матері [PERSON] на її лікування і зобов`язалися повернути позивачу борг в повному обсязі до 27.05.2018. Проте ні попередній борг в розмірі 170 000 грн. ні даний борг у зазначений термін не повернув, загальна сума боргу складає 340 000 грн. У зв`язку з неможливістю повернути борг у розмірі 340 000 грн., станом на 27 травня 2020 року, у підтвердження факту передачі, зазначеного вище майна житлового будинку з господарчими будівлями та земельної ділянки розміром 0,4962 га, що знаходиться в [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , позивач отримав від відповідача оригінали правовстановлюючих документів на будинок і земельну ділянку, а після цього була написана відповідачем власноручно перша розписка на 170 000 грн, а після того як позивач отримав від відповідача оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, після цього була написана відповідачем власноручно друга розписка на 170 000 грн. Позивач вважає, що вищезазначені розписки є договорами позики укладеними між позивачем і відповідачем, відповідно ст. 1047 ЦК України. Згідно умов першого договору позики (розписки від 27.05.2017) на 170 000 грн., договір забезпечено заставою, а саме житловим будинком з господарчими будівлями, та земельною ділянкою, що знаходиться в [ADDRESS] та в цілому складається з жилого будинку А-1 жилою площею 27,6 кв. м, сажа-Б, сараю-В, погреба-Е, огорожі №1 та земельної ділянки для обслуговування жилого будинку. та ведення особистого підсобного господарства розміром 0,4962 га. Оригінал правовстановчого документу - Договору купівлі-продажу втрачений. Згідно умов другого договору позики (розписки від 27.05.2017) на 170 000 грн., договір забезпечено заставою, а саме квартирою [ADDRESS] , яка складається з однієї жилої кімнати загальною площею 26,20 кв.м., жилою площею 13,30 кв.м. Оригінал правовстановчого документу - договору дарування втрачений. Оскільки відповідачем були порушені умови вищевказаних угод (договорів) то відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного Кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. То у позивача з`являється право звернути стягнення на предмети застави, або іншу нерухомість, на яку має право відповідач, а саме стати власником вищенаведеного будинку, земельної діїяпки та квартири. Відповідач у досудовому врегулюванні спору відмовляється від сплати боргу та передачі нерухомості у власність позивачу. Тому позивач вимушений звертатись до суду за захистом своїх порушених прав покупця, чи кредитора. Просить звернути стягнення на предмети застави за двома договорами позики (розписками), які були укладені 27.05.2017 між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] . шляхом визнання за позивачем [PERSON] . права власності на предмети застави, а саме на: житловий будинок з господарчими будівлями, та земельну ділянку, що находиться в [ADDRESS] та в цілому складається з жилого будинку А-1 жилою площею 27,6 кв. м, сажа-Б, сараю-В, погреба-Г, ворожі №1 та земельної ділянки для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства розміром 0,4962 га в рахунок погашення першої заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 170 000 грн. та квартитру № 72 в будинку [ADDRESS] , яка складається з однієї жилої кімнати загальною площею 26,20 кв.м., жилою площею 13,30 кв.м. в рахунок погашення другої заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 170 000 грн. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, до суду надіслали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в уточненій позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить оголошення розміщене на веб-сайті суду. Відповідно до ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 31). Відповідно до ст.ст. 223, 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст. 4). Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом установлено, що 27 травня 2017 року між сторонами по справі [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі укладено договір позики, за яким позивач надав у борг відповідачу грошові кошти в розмірі 170 000 грн. У розписці [PERSON] також зазанчив, що бере зазначені гроші зі згоди та у присутності своєї матері [PERSON] , на її лікування і зобов`язалися повернути позивачу борг в повному обсязі до 27.05.2018. Вказаний договір позики (розписки) був забезпечений заставою майном належним його матері, а саме: житловим будинком з господарчими будівлями, та земельною ділянкою, що знаходиться в [ADDRESS] та в цілому складається з жилого будинку А-1 жилою площею 27,6 кв. м, сажа-Б, сараю-В, погреба-Е, огорожі №1 та земельної ділянки для обслуговування жилого будинку. та ведення особистого підсобного господарства розміром 0,4962 га. У разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, позивачу надано право на надбання права власності на майно позивачальника. Згідно з зазначеним договором позики, позичальник [PERSON] зобов`язався повернути позивачу кошти до 27 травня 2018 року (а.с. 93-94). 27 травня 2017 року між сторонами по справі [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі уклали договір позики, за яким позивач надав у борг відповідачу грошові кошти в розмірі 170 000,00 грн. У розписці [PERSON] також зазанчив, що бере зазначені гроші зі згоди та у присутності своєї матері [PERSON] , на її лікування і зобов`язалися повернути позивачу борг в повному обсязі до 27.05.2018. Вказаний договір позики (розписки) був забезпечений заставою майном належним його матері, а саме квартирою [ADDRESS] , яка складається з однієї жилої кімнати загальною площею 26,20 кв м, жилою площею 13,30 кв м.У разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, позивачу надано право на надбання права власності на майно позивачальника. Згідно з зазначеним договором позики, позичальник [PERSON] зобов`язався повернути позивачу кошти до 27 травня 2018 року (а.с. 97). У зв`язку з неможливістю повернути борг у зазначеному розмірі, станом на 27 травня 2020 року, у підтвердження факту передачі зазначеного вище майна житлового будинку з господарчими будівлями та земельної ділянки розміром 0,4962 га, що знаходиться в [ADDRESS] , у володіння, користування і розпорядження позивача, який належав його матері [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Запорожець І.П. 07.11.2001 по реєстру № 2989, зареєстрованого у Лубенському МБТІ у реєстрову книгу № 8 за № 2518. Земельна ділянка належить на підставі Державного акта на право приватної власності на землю РЗ №568032, виданого Давидівською сільською радою 12.05.2003 на підставі вищезгаданого договору купівлі-продажу, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 92 (а.с. 95-96), позивач отримав від [PERSON] оригінали правовстановлюючих документів, після чого була написана відповідачем власноручно розписка та у підтвердження факту передачі зазначеного майна квартитри [ADDRESS] , яка складається з однієї жилої кімнати загальною площею 26,20 кв.м., жилою площею 13,30 кв.м., у володіння, користування і розпорядження позивача, яка належала його матері [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі договору дарування, посвідченого 07.05.2002 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. за реєстром № 971, зареєстровано в Київському МБТІ(а.с. 98), позивач отримав від [PERSON] оригінали правовстановлюючих документів, після чого була написана відповідачем власноручно розписка. Відповідно до положень статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно статті 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. Як вбачається з договору позики, укладеного 27 травня 2017 року між сторонами, у разі неповернення суми боргу у строк (до 27.05.2018), позикодавець [PERSON] , набуває право вимоги визнання за собою права власності на нерухоме майно позичальника, а саме на житловий будинок з господарчими будівлями, та земельну ділянку, що знаходиться в [ADDRESS] , який в цілому складається: з жилого будинку А-1 жилою, площею 27,6 кв. м, сажа-Б, сараю-В, погреба-Г, огорожі №1 та земельної ділянки для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства розміром 0,4962 га. Які належить рідній матері позичальника [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Запорожець І.П. 07.11.2001 та квартиру [ADDRESS] , яка складається з однієї жилої кімнати загальною площею 26,20 кв.м., жилою площею 13,30 кв.м. на підставі договору дарування, посвідченого 07.05.2002 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. за реєстром № 971, зареєстровано в Київському МБТІ. Так, згідно із ст. 546 ЦК України одним з видів забезпечення виконання зобов`язання є застава. Тобто, фактично зі змісту договору позики вбачається, що видом забезпечення виконання зобов`язання є застава належного позичальнику нерухомого майна. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 572 ЦК України). Відповідно до ст. 577 ЦК України, застава оформлюється договором, який укладається у письмовій формі, а застава нерухомого майна (іпотека), крім того, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 209 та ч. 1 ст. 210 ЦК правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до роз`яснень наданих Пленумом Верховного Суду України у п.13 постанови від 6.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. З урахуванням положень статей 16, 182, 640 ЦК України визначена частиною другою статті 220 ЦК України можливість визнання договору дійсним поширюється лише на ті договори, які підлягають тільки нотаріальному посвідченню, від якого сторона ухиляється, і не підлягають державній реєстрації; визнання в судовому порядку дійсним правочину щодо нерухомості суперечить законодавству, оскільки такий правочин підлягає обов`язковій державній реєстрації, а тому частина друга статті 220 ЦК України до спірних правовідносин не застосовується. З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації», а відтак положення статті 220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону. Відтак, однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Також, відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Як зазаначено позивачем у позовній заяві ним не вживалися заходи досудового врегулювання спору. Також позивачем не доведено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити. За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання договору позики дійсним, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення спірного договору та що така можливість була втрачена. З огляду на вищевикладене суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позову, оскільки він є недоведеним. Як вбачається із позовної заяви позивач просив визнати договори не посвідчені нотаріально дійсними та звернути стягнення на житловий будинок з господарчими будівлями та земельну ділянку, ціна позову склала 170000 грн, та квартиру [ADDRESS] , ціна позову 170000 грн, тобто позивачем було заявлено вимогу майнового характеру, яка мала оплачуватися судовим збором в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, за кожнк вимогу, що визначено ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", на день подачі позову, проте позивачем при зверненні до суду з позовом судовий збір сплачено не було. Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Доказів звільнення від сплати судового збору, відповідно до норм ЗУ «Про судовий збір» позивачем [PERSON] не надано. Отже, відповідно ст.ст. 4, 6 Закону України «Про судовий збір» та ст. 141 ЦПК України з позивача [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3400 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved