Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

24 лютого 2017 року позивачка звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом про визнання угоди дійсною вказуючи на те, що 28 серпня 1998 року по договору купівлі-продажу нерухомого майна вона придбала у відповідачів квартиру № 24 що розташована по вул. 8 Березня, буд. 40 в м.Очакові Миколаївської області. Вказаний договір був посвідчений Очаківською філією Південної товарної біржі. Положенням даного договору передбачено, що його подальше нотаріальне посвідчення не потрібно. Таким чином, після укладення договору його нотаріальне посвідчення сторони на здійснювали. Умови договору виконані повністю. Нещодавно виникла необхідність розпорядитися квартирою. Однак нотаріусом відмовлено у посвідченні будь-яких правочинів щодо цієї квартири, оскільки діючим законодавством передбачено, що договори купівлі-продажу земельних ділянок, єдиних майнових комплексів, житлових будинків (квартир) або іншого нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню. На даний час нотаріально посвідчити договір є неможливим, оскільки місце проживання відповідачів невідоме, в телефонній розмові останні відмовилися від нотаріального посвідчення договору. Посилаючись на викладене, просила визнати вказаний договір купівлі-продажу дійсним. Позивачка у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином через засоби масової інформації, про причини неявки не повідомили. Представник третьої особи Очаківської філії Південної товарної біржі у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд, на підставі п. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. 20 серпня 1998 року між [PERSON], яка діяла від себе та за [PERSON] на підставі довіреності, своїх неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу № 0155 нерухомого майна, а саме квартири № 24 що розташована за адресою: Миколаївська область, м.Очаків, вул. 8 Березня, буд. 40, що підтверджується копією цього письмового договору . Однак, вказаний договір, в порушення ст. 227 ЦК України 1963 року, діючого на час укладення договору, яка передбачає його обовязкове нотаріальне посвідчення, посвідчено Очаківською філією Південної товарної біржі. На час розгляду справи нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу неможливе, оскільки відповідачі ухиляються від його нотаріального посвідчення. Згідно ч. 1 ст. 47 ЦК України (1963 року) угода, укладена з порушенням вимог про її обовязкове нотаріальне посвідчення, вважається недійсною. Згідно ч. 2 ст. 47 ЦК України (1963 року), якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати її дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Як вбачається з зазначеного вище договору сторони, під час укладення угоди, дійшли згоди про всі істотні умови цього договору та виконали всі зобов'язання одна перед однією за договором, а саме відповідачі передали у власність [PERSON] продане нерухоме майно, а остання його прийняла та сплатила відповідачам ціну цього майна, обумовлену договором. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.15 Закону України "Про товарну біржу" від 10.12.1991 № 1956-XII (що застосовувався до даних правовідносин на момент укладення договору) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно ст. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту від 14 червня 1994 р. № 18/5 та зареєстрованої в Мінюсті 7 липня 1994 р. за № 152/361, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на будинок міг бути договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. Зазначена норма закону протирічила діючій на той час ст. 227 ЦК (в редакції 1963 року), згідно якій договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання цього права. Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Зважаючи на вивчені обставини справи суд вважає, що мало місце суперечність законодавства на той час, та враховуючи, що підстав нікчемності правочину судом не виявлено, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, а навпаки, позивачка після набуття прав на нерухоме майно, в повному обсязі не може користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, що є підставою для визнання угоди дійсною. Таким чином вимога позивачки про визнання угоди дійсною є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Суд вважає за необхідне віднести судові витрати на рахунок позивачки.

Outcome: approved