Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

29 січня 2020 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначила, що з 19 вересня 1992 перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Від шлюбу мають малолітню дитину. Фактично шлюбі стосунки між подружжям припинено з березня 2019 року. Причина розпаду сім`ї полягає у відсутності взаєморозуміння, взаємоповаги, втраті почуттів. Вважаючи, що шлюб розпався остаточно, просила його розірвати, а також просила стягнути з відповідача судові витрати. Позивачка до судового засідання не з`явилась надавши заяву з проханням провести розгляд справи без її участі. На задоволенні позову наполягає. Відповідач у судове засідання також не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі. Не заперечує проти розірвання шлюбу. Згідно з ч. 4\~ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19 вересня 1992 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданого 19 вересня 1992 року Міським відділом ЗАЦС міста Маріуполя Донецької області, актовий запис № 1810. Згідно свідоцтва про народження, виданого 07 серпня 2007 року Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції, актовий запис № 578, [PERSON] народився [INFO] , батьками якого зазначені сторони по справі. Відповідно до ст.109\~СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно ст. 110 СК України один із членів подружжя має право на звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивачка скористалась даним правом та звернулась до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має наміру зберегти шлюб з відповідачем. За таких обставин, суд приходить до висновку, що подальше збереження шлюбу є неможливим, тому він підлягає розірванню. При вирішенні питання щодо стягнення судових витрат на користь позивачки з відповідача суд виходить з наступного. У відповідності до положень ст.ст.\~133,\~141,\~142 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50% від понесених нею та документально підтверджених витрат з оплати судового збору у сумі 420,40 гривень. Інша частина витрат з оплати судового збору у сумі 420,40 гривень підлягає поверненню позивачеві з державного бюджету. Згідно п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу Згідно ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З квитанції до прибуткового касового ордера №4 від 29 січня 2020 року вбачається, що адвокатом Моргуновим С.В. прийнято від [PERSON] 300 гривень за надання правової допомоги при складанні позовної заяви. Проте до матеріалів цивільної справи не надано договору про надання правової допомоги, а також не надано розрахунку витрат в сумі 300 грн., які позивачка сплатила за надання правової допомоги, а також не зазначено яку саме позовну заяву допомагав складати адвокат. Відповідно до п.47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6\~Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Відповідно до\~п.48\~Постанови Пленуму\~Вищого спеціалізованого\~суду України\~з розгляду\~цивільних і\~кримінальних справ\~№10\~від 17\~жовтня 2014\~року витрати\~на правову\~допомогу,\~граничний розмір\~якої визначено\~відповідним законом,\~про що\~зазначено в\~пункті 47\~цієї постанови,\~стягуються не\~лише за\~участь у\~судовому засіданні\~при розгляді\~справи,\~а й\~у разі\~вчинення інших\~дій поза\~судовим засіданням,\~безпосередньо пов`язаних\~із наданням\~правової допомоги\~у конкретній\~справі (наприклад,\~складання позовної\~заяви,\~надання консультацій,\~переклад документів,\~копіювання документів). Зазначені\~витрати мають\~бути документально\~підтверджені та\~доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підставі переліченого суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог позивачки в частині стягнення на її користь з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 300 гривень. На підставі ст.ст.\~110,\~112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved