Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

19 липня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є власником вищевказаного будинку, в якому крім нього зареєстровані, але з 2015 року не проживають, його син та онуки. За весь цей час відповідачі не приймали жодної участі в утриманні будинку, не сплачували ніяких комунальних платежів та не підтримували сім`ю матеріально. У зв`язку з реєстрацією відповідачів у будинку сплачуються надмірні комунальні платежі, які не надаються але нараховуються, чим порушуються права позивача як власника, через що останній змушений звернутися до суду для захисту своїх прав. Відповідно до ч.2-6 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою і ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч. 3 ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Враховуючи викладене, Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.09.2019 року, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. 06.11.2019 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позов в якому просить в задоволенні позову відмовити. Як підстави своїх заперечень наводить те, що позивач незаконно та самовільно позбавляє дітей права користуватися житловим приміщенням, що заборонено законом. Позивач одружений вдруге на матері відповідача і в спірному будинку вони проживали всією сім`єю. Будинок було побудовано ще батьками першої дружини позивача. Через поганий характер позивача, мати відповідача через 6 років шлюбу розлучилася з ним, а приблизно в 2002 році позивача було засуджено за вбивство до позбавлення волі строком на 8 років і через 5 років звільнено по амністії. Будинок був у жахливому стані і потребував капітального ремонту. Відповідач замінив покрівлю, вікна, двері, ворота та привів будинок в належний стан і взяв з собою позивача на заробітки, щоб той не створював нестерпних умов для життя дружини та дітей позивача. Однак, заробивши трохи грошей позивач вирішив прогнати відповідача з сім`єю із вказаного будинку і повернувся до пияцтва і аморального способу життя. 18.11.2019 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позов в якому просить в задоволенні позову відмовити, оскільки вважає його безпідставним та надуманим. Зазначив, що в спірному будинку не проживає не по своїй волі. Так, відповідач перебуває на заробітках за кордоном, а коли дружина з дітьми залишається сама в будинку то позивач погрожує їй, зловживає спиртними напоями і вчиняє сварки, тобто всіляко створює неможливі для проживання умови. Навіть на даний час, коли дружина відповідача проживає в орендованому будинку, позивач продовжує їй погрожувати, підтвердженням чому є зареєстрована заява в поліції з цього приводу. За таких обставин відповідач із сім`єю змушений орендувати житло, оскільки власного житла немає. На той час, коли відповідач повертається із заробітків, то приходить до будинку за місцем реєстрації дивиться за порядком та робить певні домашні роботи. Крім цього, інформація зазначена в позові про те, що позивач сплачує надмірні комунальні платежі не відповідає дійсності, оскільки такі сплачують за показниками лічильників. 25.11.2019 року позивачем на адресу суду направлено заяву в якій зазначив, що у 2012 році в будинку по [ADDRESS] , який належить позивачу на праві власності, було прописано його сина, відповідача по справі [PERSON] , який без відома позивача зареєстрував у вказаному будинку своїх дітей, після чого син разом з своєю дружиною неодноразово наносив побої позивачу. 27.11.2019 року позивачем подано відповідь на відзив, в якому вказував на те, що заперечення наведені відповідачем у відзиві є необґрунтованими та безпідставними. Його син [PERSON] та онуки [PERSON] та [PERSON] протягом тривалого часу, з 2015 року, за адресою реєстрації не проживають, не приймають жодної участі в утриманні будинку та приведенні його до ладу. Відповідач [PERSON] комунальні платежі не сплачує, матеріально сім`ю не підтримує, у зв`язку з чим виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних платежів. У 2012 році син позивача [PERSON] попросив надати дозвіл на його реєстрацію в будинку, в подальшому без дозволу позивача зареєстрував в ньому своїх неповнолітніх дітей. Після реєстрації, син почав зневажливо ставитися до позивача, неодноразово наносив побої і погрожував отруїти позивача. Твердження відповідача про те, що приїжджаючи із заробітків він приходить до будинку та робить певні роботи не відповідають дійсності. З огляду на це, вважає що відповідачі не мають жодного ані морального, ані законного права бути зареєстрованими у власності позивача та користуватися нею. Копію ухвали про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження відповідачу було надіслано 31.07.2019 року. Однак, у наданий судом строк та станом на 08.01.2020 року, відповідач своїм правом подання до суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін не скористалася, заперечення щодо розгляду справи в спрощеному порядку подано не було, відтак у відповідності до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Згідно рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області № 2-4126/11 від 24.11.2011 року та Витягу про реєстрацію прав № 32493934 від 14.12.2011 року, позивач [PERSON] являється власником домоволодіння [ADDRESS] (а.с.7-9, 10). Реєстрація відповідача у будинку підтверджується відповіддю Великолучківської сільської ради Мукачівського району від 31.05.2019 року № 1859 (а.с. 11). Згідно акту Великолучківської сільської ради Мукачівського району від 30.05.2019 року № 578/02-06/Н відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають в будинку [ADDRESS] з 2015 року (а.с.12). Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Так, у частині першій ст.1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися. З положеннями частини першої ст.1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст.321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Приписами частини першої ст.316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою ст.318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України). Частиною другою п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача у будинку, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний об`єкт нерухомості, перешкоджає йому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом. Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачем. Як встановлено по справі, позивач є одноособовим власником будинку у встановленому законом порядку, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб. Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України). Поряд з цим, будь яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача права власності на будинок, чи наявності у відповідачки права на користування ним, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що в будинку зареєстровані відповідачі. Право користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідач не являється членом сім`ї власника будинку, оскільки у силу ч.1 ст.6 СК правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Крім цього, відповідачем не доведено, що між ним та позивачем існує домовленість, чи укладено договір про порядок користування спірним будинком, оскільки суду не надано жодного доказу на підтвердження цього, як і не доведено, що позивач чинить йому перешкоди в користуванні будинком. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Надаючи оцінку доводам відповідача [PERSON] щодо того, що він не втрачав інтересу до спірного житла, а не проживав там через те, що позивач чинив йому в цьому перешкоди, суд враховує і норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач проживав у спірному житловому приміщенні в якості члена сім`ї власника і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач [PERSON] спільним побутом із позивачем не пов`язаний, не надав суду доказів того, що він здійснює користування та утримання житла, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц і Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 526/3206/17. Таким чином, враховуючи вище встановлені судом обставини, що свідчать про не проживання [PERSON] у спірному житлі понад установлений законом строк, та беручи до уваги те, що протилежного належними в розумінні ЦПК України доказами відповідачем не доведено, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову в частині визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом. Щодо позовної вимоги про визнання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням то суд констатує наступне: Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Судом встановлено, що в будинку [ADDRESS] значаться зареєстрованими неповнолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які були зареєстровані в будинку як внуки власника, і які в контексті ст. 64 ЖК України, не є членом сім`ї власника будинку. Проте, вони, як діти сина власника спірного будинку, мають право на користування ним, однак в силу свого віку змушені були виселитись у зв`язку із переїздом їх батьків в інше місто проживання, в орендоване житло. Доказів того, що неповнолітні відповідачі забезпечені житлом, позивачем суду не надано,а тому доводи позивача про те, що оскільки з 2015 року неповнолітні онуки не проживають в належному позивачу будинку та зареєстровані у ньому лише формально, а тому вважаються такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, не заслуговують на увагу. Крім того, як вбачається з Висновку органу опіки та піклування Мукачівської РДА № 02-26/703 від 23.10.2019 року, вважають за недоцільне визнати малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.89 установлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п.1 ст.18 цієї конвенції). Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). Суд приходить до висновку, що визнання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житлом буде суперечити їх інтересам, оскільки доказів стосовно того, що вони забезпечені іншим житлом та мають можливість здійснити реєстрацію за іншою адресою, суду не надано. Отже, сам по собі факт непроживання неповнолітніх у спірному будинку з 2015 року не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом, оскільки через свій вік вони не можуть самостійно обирати місце проживання, тому факт їх непроживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дітей права користування належним їх дідові житлом. Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 27.12.2018 у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18). З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в про визнання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, є передчасними і задоволенню не підлягають. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи,покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved