Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

25 липня 2017 року [PERSON], заінтересована особа Луцький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, звернувся в суд з заявою про встановлення факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території України. Заява мотивована тим, що [INFO] року у м. Вахрушево, Луганської області, яке наразі знаходиться на тимчасово окупованій території України. Факт смерті вказаної громадянки підтверджується документами, які видані так званими «органами влади» на тимчасово окупованій території, а також лікарським свідоцтвом про смерть. Звернувши з заявою про реєстрацію факту смерті до Луцького відділу ДРАЦС заявник, заявник отримав відмову у такій реєстрації. З огляду на вищевикладене, просить суд встановити факт смерті [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] року в м. Вахрушево Луганської області. Заявник та його представник в судове засідання не з'явилися, надали заяву про розгляд справи у їх відсутності, заяву підтримали повністю. Представник Луцького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що заяву слід задовольнити, з наступних підстав. Судом встановлено, що громадянин [PERSON], [INFO], уродженець [ADDRESS], є сином громадянки [PERSON], [INFO] (а.с.5, 7). Зареєстрованим місцем проживання позивача є [ADDRESS] (а.с.5 зворот). Крім того, як слідує з довідки Департаменту соціальної політики Луцької міської ради, з 29 листопада 2016 року заявник взятий на облік як внутрішньо переміщена особа з фактичним місцем проживанням [ADDRESS] (а.с.6). Як слідує з постанови Верховної ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року N 254-VIII визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до постанови Верховної ради України від 17 березня 2015 року N 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» [ADDRESS] наразі знаходиться на тимчасово окупованій території України. Як слідує з матеріалів справи, [PERSON] звернувся до Луцького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області з заявою про реєстрацію смерті своєї матері. До вказаної заяви було додане свідоцтво про смерть так званого «органу реєстрації актів цивільного стану» м. Вахрушеве, а також лікарське свідоцтво про смерть (а.с.9-10). Луцьким міським відділом ДРАЦС 20 липня 2017 року надано відмову у реєстрації факту смерті, оскільки лікарське свідоцтво про смерть не відповідає формі, яке затверджено Міністерством охорони здоров'я України (а.с.8). Вирішуючи питання про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, суд виходить з наступного. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Проаналізувавши наявні матеріали, зокрема лікарське свідоцтво про смерть №77 від 11 липня 2017 року, яке видане лікарем поліклініки №4 м. Вахрушеве (а.с.10), враховуючи інші документи у справі, суд дійшов висновку про встановлення факту смерті [PERSON] [INFO] року, а тому заяву слід задовольнити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved