Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

29 липня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання його таким, що втратив право проживання та користування житловим приміщенням. Позивач вказує, що він є власником домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . У вищевказаному домі зареєстрований, але з 2012року фактично не проживає відповідач [PERSON] , який є племінником позивача . Фактичне місцезнаходження відповідача позивачу не відомо, а його реєстрація у належному позивачу будинку перешкоджає отриманню субсидії у розмірі, що відповідає фактичній кількості проживаючих у будинку осіб. Посилаючись на вищевикладене позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право проживання та користування належним позивачу житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву в якій просив суд розглядати справу у його відсутність та вказав, що позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутність не надходило. Згідно ст.ст. 279, 280, 281 ЦПК України судом проводиться заочний розгляд справи у загальному порядку. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши дослідженні у судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з таких підстав. З матеріалів справи видно, що житловий будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , на праві власності належить позивачу - [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу посвідченим 25.01.1992року секретарем Підлісненської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, зареєстрованим в реєстрі за №13, а також зареєстрованим у Вознесенському БТІ 21.09.1992року за №243. Відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрований у вищевказаному будинку з 08.06.2012року, що підтверджується довідкою Підлісненської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області №326/04-03 від 15.07.2019року. Як видно із довідки Підлісненської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області №326/04-03 від 15.07.2019року та акту обстеження за фактом проживання від 18.07.2019року, відповідач зареєстрований, але не проживає у вищевказаному будинку з 2012року. З наведеного видно, що відповідач зареєстрований, але понад один рік фактично не проживає у будинку за адресою [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Згідно ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. За таких обставин суд приходить до висновку, що оскільки відповідач на протязі часу більше одного року не проживає в будинку, який належить позивачу то позов [PERSON] підлягає задоволенню Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Outcome: approved