Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

26 грудня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з цим позовом, в якому просить визнати за ним право власності в порядку успадкування за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті його матері [PERSON], яка померла [INFO] в с.Комаргород Томашпільського району Вінницької області, що складається із житлового будинку з господарчими будівлями, що знаходиться по [ADDRESS]. Позов обґрунтовано наступним. [INFO] в с.Комаргород Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON], яка доводилася позивачеві матір'ю. Після смерті матері відкрилася спадщина на належне їй майно, зокрема, на домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS]. Позивач вказує, що будинок мати успадкувала після смерті своєї матері [PERSON], але оформити належним чином будинок не встигла. Відповідно діючого на момент смерті матері законодавства позивач прийняв спадщину в передбачений законом строк, однак при зверненні до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв'язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на будинок на ім'я спадкодавця. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, попросили позовні вимоги задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечила проти їх задоволення. Представник відповідача - Комаргородської сільської ради в судове засідання не з'явився, однак голова сільської ради подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати без участі представника сільської ради, не заперечує проти задоволення позову. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.158 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, розглянувши заяву сільського голови, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно ст..1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини. Спадкодавець [PERSON] померла [INFO]. В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що [INFO] в с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON] (а.с.5). Факт родинних відносин між спадкодавцем та спадкоємцем підтверджується копією свідоцтва про народження останнього, копією свідоцтва про народження спадкодавця, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу та копією свідоцтва про укладення шлюбу, з яких вбачається, що [INFO] народилася [PERSON]; [INFO] народився [PERSON], у свідоцтві про народження якого матір'ю записано [PERSON]; 23 серпня 1985 року [PERSON] розірвала шлюб із [PERSON], відновивши після розірвання шлюбу своє дошлюбне прізвище [PERSON]; 12 листопада 1985 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON], взявши після укладення шлюбу прізвище [PERSON] (а.с.6, 13, 7, 14). Згідно довідки сільського голови Комаргородської сільської ради № 903 від 3 червня 2016 року, після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, що складається із житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS], який остання успадкувала після смерті своєї матері [PERSON], оскільки остання склала на неї заповіт, що зареєстрований у книзі нотаріальних дій Комаргородської сільської ради за 1999 рік № 58; спадкоємцем після смерті [PERSON] залишився [PERSON], інформацією щодо інших спадкоємців виконавчий комітет сільської ради не володіє; [PERSON] на протязі шести місяців прийняв все спадкове майно під своє володіння (а.с.11). Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON], її матір'ю записано [PERSON] (а.с.13). Як вбачається із копії свідоцтва про право власності на домоволодіння від 4 квітня 1989 року, будинок по [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] (а.с.8). Згідно довідки комунального підприємства «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» для оформлення спадщини № 170 від 19 грудня 2016 року про показники об'єкта нерухомого майна, відповідно до проведеної інвентаризації від 8 грудня 2016 року, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в [ADDRESS], має такі показники: загальна площа 56,6 кв.м., житлова площа 35,9 кв.м., до складу спадкового майна входить житловий будинок «А», матеріал стін-шлаковані, веранда «а», ганок «а1», літня кухня «Б», підвал «Б1», вхід в підвал «б», сарай «В», згідно архівних даних станом на 31 грудня 2012 року право власності на майно зареєстровано за [PERSON] (а.с.9). Виходячи із узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ по успадкуванню», найпоширенішою причиною звернення до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку успадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавця. Цивільний кодекс не встановлює граничних термінів звернення до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину, але вказано, що дане свідоцтво може отримати спадкоємець, який прийняв спадщину після закінчення строку з часу відкриття спадщини, відсутність такого свідоцтва не позбавляє його права на спадщину спадкоємця. Як встановлено в судовому засіданні, спадкодавець [PERSON] мала свідоцтво про право власності на житловий будинок, який в даний час є предметом спадкування, однак мати позивача [PERSON], на яку було складено заповіт [PERSON], не оформила належним чином свої права на будинок, не оформивши свідоцтво про право власності на будинок на своє ім'я, тому свідоцтво на будинок на ім'я спадкодавця відсутнє. Згідно копії свідоцтва про смерть, [PERSON] померла [INFO] в с.Комаргород Томашпільського району Вінницької області (а.с.12). Згідно довідки Комаргородської сільської ради № 1 від 3 січня 2017 року, [PERSON] померла [INFO], залишивши на ім'я [PERSON] заповіт, який зареєстрований в книзі нотаріальних дій Комаргородської сільської ради 1999 року під № 58. [PERSON] після смерті [PERSON] спадщину прийняла, оформивши на своє ім'я земельний пай через нотаріальну контору (а.с.19). Згідно копії заповіту від 27 грудня 1999 року, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження, яким все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, в тому числі житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований по [ADDRESS], земельну частку розміром 2,49 в умовних кадастрових гектарах, відповідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], заповіла своїй дочці [PERSON] (а.с.20). Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON], як спадкоємець майна спадкодавця [PERSON] за законом, звертався до державного нотаріуса за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, однак нотаріусом йому у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено в зв'язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на ім'я спадкодавця (а.с.10). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини. Як вбачається із відповіді державного нотаріуса на запит суду, спадкова справа після смерті [PERSON], померлої [INFO], заведена за заявою [PERSON], яка отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки, що розташовані на території Комаргородської сільської ради (а.с.24-30). Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясовування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] набув права та обов'язки спадкодавця, тобто спадщина після смерті його матері, що складається із домоволодіння, належить йому, а неможливість отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на належне спадкодавцю майно, не може бути перешкодою у набутті права власності на таке спадкове майно. Оскільки вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах, відповідачами визнано позовні вимоги [PERSON], визнання відповідачами позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, аналізуючи все викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, позовна заява [PERSON] підлягає до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Однак, враховуючи, що позивач в позовній заяві не просить стягнути судові витрати з відповідачів по справі, суд, за таких обставин, вважає за можливе не стягувати понесені позивачем судові витрати з відповідачів, залишивши судові витрати за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved