Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-10 00:00:00

26.02.2018 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до Кагарлицької міської ради Київської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, в якій позивачка просить суд винести рішення, на підставі якого: - визнати [PERSON] добросовісним володільцем житлового будинку та визнати за нею за набувальною давністю право власності на житловий будинок (загальною площею приміщень 41,3 кв. м., загальною площею 41,3 кв. м., житловою площею 25,5 кв. м., допоміжною площею 15.8 кв. м.) та господарські будівлі і споруди (погріб під літ. В, навіс під літ. Г, навіс під літ. г1, ворота під літ. h, огорожа під літ. h1, колодязь питний під літ. L), що розташовані за адресою [ADDRESS]. 26.02.2018 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі п. 15.4) Перехідних Положень ЦПК України для слухання справи був визначений судждя Кагарлицького районного суду [PERSON] 12.06.2018 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 175, 177, 185, 187, 258, 260 ЦПК Укураїни винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового засідання на 14 год. 00 хв. 02.07.2018 року. 02.07.2018 року Кагарлицьким районним судом на підставі п. 3 ч. 3 ст. 200 ЦПК України винесено процесуальну ухвалу про закриття підготовчого судового провадження та призначено справу до судового розгляду на 09 год. 00 хв. 11.07.2018 року. В судовому засіданні, яке відбулося 11.07.2018 року, позивачка [PERSON] вимоги, викеладені в прохальній частині позовної заяви, підтримала, обгрунтовувала свою позицію обставинами, які викладені в мотивувальній частині її позовної заяви. В судове засідання, яке відбулося 11.07.2018 року представник відповідача, - Кагарлицької міської ради Київської області не з»явився, проте, на адресу Кагарлицького районного суду надійшла письмова заява, в якій відповідач просить суд слухати справу без участі представника, позовні вимоги визнає в повному обсязі. В судовому засіданні, яке відбулося 11.07.2018 року, свідок [PERSON] дала наступні показання. Вона з 1980 - их років проживає в [ADDRESS]. Позивачку [PERSON] знає з 1991 року, - відколи позивачка переїіхала жити в будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] Спочатку позивачка проживала з чоловіком, але він трагічно загинув, після чого позивачка проживала в даному будинку спільно з дітьми. Знає, що це її будинок, який вона придбала в 1991 році спільно з нині покійним чоловіком. Суд, вислухавши позивачку, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення позову, обгрунтовуючи своє рішення наступним. Підсудність. У відповідності до ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред»являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Так, предметом спору є нерухоме майно, - житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розміщено за адресою: [ADDRESS], відповідно, дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області як суду першої інстанції загальної юрисдикції. Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм матеріального та процесуального права. [PERSON] (далі-Позивач) з 27.05.1991 р. проживає у житловому будинку за адресою [ADDRESS]. У вказаному будинку Позивач була заселена, оскільки чоловік Позивача працював в Кооперативі «Альтернатива». Під час проживання Позивача у житловому будинку згідно договору купівлі-продажу від 14.08.1991 [PERSON] продала, а Кооператив «Альтернатива» купив житловий будинок за адресою [ADDRESS]. Житловий будинок був придбаний для сім'ї Позивача, чоловік якої працював у Кооперативі «Альтернатива». Відповідно до довідки виконавчого комітету Кагарлицької міської ради № 474 від 11.11.1992 р. виконком надав дозвіл на дарування вищевказаного житлового будинку Позивачу. Однак, житловий будинок так і не був подарований Позивачу та вона не оформила свого права власності на будинок. Позивач, як було зазначено вище, проживає у житловому будинку по [ADDRESS] з 1991 року, що підтверджується актами депутата Кагарлицької міської ради від 24.09.2013 р. та 15.08.2017 р. Позивач з 27.05.1991 року поселилась та постійно проживає у будинку, там знаходяться її речі, вона постійно утримує житловий будинок, несе витрати не тільки на його утримання, а і на сплату комунальних платежів. Отже, Позивач [PERSON] почала проживати у будинку з 1991 року та безперервно проживає у ньому по даний час більше 26 років. Згідно ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п 'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності ним Кодексом. Ураховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4 ст. 344 ЦК України) може мати місце з 1 січня 2011 року. Відповідно до актів депутатів Кагарлицької міської ради від 24.09.2013 р. та 15.08.2017 р. Позивач проживає в [ADDRESS] з 1991 року по даний час. Крім цього, факт проживання Позивача у вищевказаному будинку більше десяти років підтверджено показанням свідка [PERSON], яка була була безпосередньо допитана в судовому засіданні. На даний час Кооператив «Альтернатива» ліквідовано та Позивач не має можливості оформити документи на право власності на житловий будинок згідно договору дарування. На сьогоднішній день Позивач продовжує проживати у вказаному будинку. Добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за будинком та утримує його, обробляє земельну ділянку біля будинку. Позивач неодноразово зверталась до Відповідача Кагарлицької міської ради з метою вирішення питання про передачу Позивачу у власність будинку, яким вона користується та в якому проживає, проте, в Кагарлицькій міській раді повідомляли Позивачу, що житловий будинок не знаходиться на балансі міської ради, а тому передачу житлового будинку міською радою у власність Позивача є неможливою. Отже, є всі підстави вважати, що якщо власник майна або його правонаступники тривалий час не виявляли наміру визнати річ своєю, то вони погодились з її втратою, і при відсутності презумпції права державної власності, слід визнати цю річ власністю фактичного добросовісного володільця. Тобто інституї набувальної давності захищає права теперішнього володільця проти попереднього. Оскільки Позивач протягом більше десяти років відкрито, безперервно володіє будинком, а попередній власник або правонаступники не бажають визнавати річчю своєю, за Позивачем може бути визнано право власності на будинок за набувальною давністю згідно ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України. Згідно ч. 4 ст. 344 Цивільного кодексу України право власності за набувальною давністю не нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконністю набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Враховуючи те, що Позивач протягом вже більше десяти років користуються житловим будинком відповідно до вищезазначених норм Цивільного кодексу України такий будинок може бути визнаний її власністю. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суд враховував, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, так як особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знаті, про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в и володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред 'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» враховуючії положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйиості речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за надувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності надувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved