Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

23 червня 2014 року [PERSON] звернулася у суд з повозом, в якому зазначає, що 19 лютого 1975 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу у них є двоє неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Разом з дітьми вона бажає поїхати у гості до своїх батьків у Республіку Білорусь, однак відповідач відмовляється надати нотаріально-посвідчений дозвіл на виготовлення проїзних документів на їх виїзд за кордон. Позивачка просить надати їй дозвіл на виготовлення проїзних документів для тимчасового виїзду за кордон неповнолітніх дітей та дозволи виїзд останніх без згоди відповідача за межі України до досягнення ними 16 років. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні, уточнивши позовні вимоги, просила надати дозвіл [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], на тимчасовий виїзд за межі України у Білорусію у період з 01 серпня 2014 року по 31 серпня 2014 року без згоди їхнього батька [PERSON] для відпочинку та відвідин баби [PERSON], і дозволити їй виготовити проїзні документи для виїзду дітей за кордон. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав і не заперечував, щоб його неповнолітні діти з 01 серпня 2014 року по 30 серпня 2014 року поїхали до своєї баби у Білорусію, однак з обов'язковим поверненням їх додому. Окрім того зазначив, що у нотаріальній конторі вони з позивачкою не можуть досягти згоди щодо вирішення питання виїзду дітей за межі України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Голубчук Т.П. проти задоволення позовних вимог не заперечила, посилаючись на те, що надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за кордон не порушує прав та інтересів як дітей, так і їхнього батька. Заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позов належить задовольнити, зважаючи на таке. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи в супроводі осіб, які уповноважені ними. Пунктом 8 статті 7 СК України встановлено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Підпунктом 1 п. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 01 лютого 2007 року та серії [NUMBER] від 04 червня 2008 року, виданими Видричівською сільською радою Камінь-Каширського району (а.с. 6, 7). З пояснень у судовому засіданні позивачки вбачається, що вона разом з неповнолітніми дітьми має намір поїхати у гості до своєї матері у Білорусію, де діти зможуть відпочити та поспілкуватися зі своєю бабою, однак відповідач згоди на їх виїзд за межі України не дає. У судовому засіданні сторони досягли взаємної згоди щодо тимчасового виїзду неповнолітніх дітей з 01 серпня 2014 року по 30 серпня 2014 року за межі України до Республіки Білорусь, де проживає їх баба. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На думку суду, тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей з 01 серпня 2014 року по 30 серпня 2014 року включно у Республіку Білорусь не позбавляє відповідача можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з ними. Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що виїзд неповнолітніх дітей за межі України суперечить їх інтересам або інтересам інших осіб, судом не встановлено. Таким чином, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову. За згодою позивачки [PERSON] суд не стягує з відповідача понесені нею судові витрати. На підставі наведеного та

Outcome: approved