Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

[PERSON] 03 липня 2018 року звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання шлюбу недійсним. В обгрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що у листопаді 2014 року він уклав шлюб із [PERSON] , яка після одруження змінила дошлюбне прізвище на « [PERSON] ». Шлюб був укладений відповідачкою без наміру створити сім`ю. Так, у лютому 2012 року він познайомився із [PERSON] , з якою почав зустрічатися. Він розповів їй про свій намір поїхати на роботу у Російську Федерацію та плани у майбутньому придбати квартиру у м. Івано-Франківськ та створити сім`ю. Після цього він поїхав на заробітки у Росію, що підтверджується відповідними записами у його трудовій книжці. Оскільки тримати при собі великі суми зароблених коштів, які він планував витратити на придбання квартири, було проблематично, за згодою відповідачки він пересилав ці кошти у доларовому еквіваленті на Україну, де їх отримувала у відділенні АТ КБ «Приватбанк» відповідачка. Загальна сума перерахованих ним відповідачці грошей склала 13000 доларів США. У жовтні 2014 року він повернувся в Україну, де відповідачка повідомила, що всі кошти, які він їй передавав, вона використала на власні потреби, зокрема оплатила операцію з ринопластики носа вартістю близько 2000 доларів США, здійснила вирівнювання прикусу зубів на загальну суму близько 1500 доларів США, а також близько 3000 доларів США витратила на купівлю золотих виробів. Дізнавшись про це, він вказав про свій намір звернутися до правоохоронних органів із заявою про вчинення [PERSON] злочину та незаконного заволодіння його грошовими коштами у великому розмірі, однак відповідачка визнала свою провину перед ним та наполегливо запропонувала укласти шлюб із нею, на що він погодився. Після укладення шлюбу вони спільно проживали у батьків відповідачки у с. Яблуниця Івано-Франківської області. Як до укладення шлюбу, так і після цього відповідачка ніде не працювала та жила за його рахунок. У лютому 2015 року він знайшов квартиру у м.Івано-Франківськ, в терміновому порядку позичив 18500 доларів США та придбав житло за власні кошти та позичені гроші, зобов`язання по поверненню яких перед позикодавцем взяв лише на себе. Спільне проживання у них із відповідачкою супроводжувалось сварками та докорами з боку останньої, дружина за цей час повністю оновила свій гардероб, вони переїхали проживати у придбану ним квартиру. В період з березня по серпень 2015 року він був на заробітках у Республіці Молдова, відповідачка проживала у їхній квартирі, однак її облаштуванням взагалі не займалася. Восени 2016 року конфлікти між ними посилились і відповідачка переїхала проживати до своїх батьків, бажання відновити подружні стосунки не виявляла. У період з березня по листопад 2017 року він знаходився на заробітках у Російській Федерації. Дружина в цей час неодноразово виїжджала на заробітки у Польщу. В серпні 2017 року він із різних джерел дізнався про те, що відповідачка його зраджує. Після чергової сварки на початку 2018 року відповідачка повідомила його про те, що вона вагітна він іншого чоловіка та хоче розлучитись із ним. Таким чином йому стало зрозуміло, що остання запропонувавши йому укласти шлюб, мала намір уникнути кримінальної відповідальності за викрадені у нього грошові кошти у сумі 13000 доларів США, а після укладення шлюбу використовувала його виключно як джерело доходу. Дані обставини вказують на те, що наполягання відповідачки на укладенні шлюбу носили недійсний, удаваний та фіктивний характер, оскільки сім`ї як такої між ними не відбулося. Влітку 2018 року через наполягання відповідачки на розлученні він перервав робочий контракт у Росії та повернувся в Україну, однак [PERSON] , яка пропонувала розірвати шлюбу у органах РАЦСу до народження нею дитини, відмовилась письмово засвідчити відсутність у неї майнових претензій до нього, що додатково свідчить про її нещирість та намагання його одурити. Після його відмови надати згоду на розлучення, відповідачка направила йому на телефон смс повідомлення в якому цинічно підтвердила обставини вагітності від іншого чоловіка та те, що він змушений буде виховувати чужу дитину. Зважаючи на зазначену брехливу поведінку відповідачки, її витівки та цинічні вчинки, він не надав згоди на розлучення та вирішив звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки наявні всі правові підстави для визнання їх шлюбу недійсним внаслідок його фіктивності. Із врахуванням положень ст.ст.40, 41 СК України просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, визнати недійсним шлюб, укладений між ним та [PERSON] , визнати, що відповідачка іменується прізвищем « [PERSON] » без достатньої на те правової підстави та змінити їй у судовому порядку вказане прізвище на дошлюбне « [PERSON] », стягнути на його користь понесені судові витрати зі сплати судового збору у сумі 704, 80 грн., а також 50000 грн. в якості оплати наданої правничої допомоги, 3350,70 грн. витрати на приїзд адвоката в одне судове засідання у кратному розмірі згідно кількості судових засідань. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 04 липня 2018 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. 24 липня 2018 року від відповідачки [PERSON] до суду надійшла зустрічна позовна заява про розірвання шлюбу та стягнення моральної шкоди. 06 серпня 2018 року від позивача [PERSON] надійшов відзив на зустрічний позов. 23 серпня 2018 року відповідачкою [PERSON] подано відповідь на відзив на зустрічний позов. Згідно розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №338 від 04 квітня 2019 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 квітня 2019 року у зв`язку із закінченням повноважень попереднього складу суду(закінчення терміну відрядження судді Іванова А.П.) вказану справу передано у провадження судді Польської М.В., якою 26 квітня 2019 року постановлено ухвалу про прийняття справи до провадження та призначено у ній підготовче судове засідання. 15 травня 2019 року судом постановлено ухвалу про об`єднання зустрічного позову [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення моральної шкоди в одне провадження із первісним позовом [PERSON] про визнання шлюбу недійсним та відстрочено відповідачці сплату судового збору за подання зустрічного позову на два місяці-до 15 липня 2019 року. 21 червня 2019 року до суду надійшла заява від представника позивача [PERSON] -адвоката Мельника С.Г. про роз`яснення ухвали суду від 15 травня 2019 року про об`єднання позовів. 17 липня 2019 року представником позивача [PERSON] -адвокатом Мельником С.Г. подано заяву про відвід судді Польської М.В. та клопотання про витребування доказів у справі. Ухвалою суду від 17 липня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] -адвоката Мельника С.Г. про відвід судді. Ухвалою суду від 18 липня 2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення моральної шкоди повернуто позивачу у зв`язку із несплатою судового збору за подання позову у визначений судом строк. 27 серпня 2019 року від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позов про визнання шлюбу недійсним, в якому остання вказала, що заявлені позовні вимоги не визнає та просить у їх задоволенні відмовити за безпідставністю. Вказала, що у вересні 2012 року під час роботи у готелі на ГК «Буковель» вона познайомилась із позивачем, з яким почали зустрічатись, постійно передзвонювались та проводили час разом. У квітні 2012 року позивач повідомив їй про свій намір поїхати на роботу до Росії і до осені 2012 року вони практично кожен день спілкуватись по телефону, а їх почуття один до одного ставали дедалі глибшими. У жовтні 2012 року [PERSON] повернувся в Україну та відразу приїхав до неї у с. Яблуниця Івано-Франківської області і вони вирішили у майбутньому бути разом, почали планувати подальше спільне життя та вирішили спершу не реєструвати шлюб а пожити у фактичних шлюбних стосунках, щоб пересвідчитись чи можуть створити спільно сім`ю. З цього часу вони проживали у будинку її батьків у с. Яблуниця, де їм виділили окрему кімнату. Вони спільно зробили там косметичний ремонт, купували собі зимовий одяг, постільну білизну, посуд, речі індивідуального вжитку. [PERSON] вирішив придбати автомобіль Таврія, щоб було зручніше добиратись на роботу. Всі рішення вони із позивачем приймали спільно, вона ніяких дій без попереднього обговорення та згоди [PERSON] не вживала. Витративши практично всі зароблені ними кошти на облаштування спільного побуту, у зимовий період 2012 -2013 років вони пішли працювати у туристичний бізнес. За цей час вона познайомилась із родиною позивача, а він із її рідними. Весною 2013 року позивач знову поїхав на заробітки у Росію, а всі зароблені кошти, згідно домовленості передавав їй. Восени 2013 року він повернувся та підтвердив свій намір зареєструвати із нею шлюб. Всі зароблені [PERSON] гроші вона передала йому і вони вирішили більшу частину витрати на придбання автомобіля Ніссан Прімера, а також частину коштів було витрачено на придбання одягу, побутових предметів, продуктів харчування та відкладено на весілля. В період з осені 2013 року по весну 2014 року вони жили разом, як сім`я, працювали, відпочивали, постійно проводили час разом. Весною 2014 року удвох звернулися у Прикарпатський центр репродукції людини, оскільки мали проблеми із батьківством, вона на прохання позивача на протязі двох років пройшла безліч медичних процедур та обстежень, за якій заплатив особисто [PERSON] , при цьому він також проходив лікування. За наполяганням чоловіка їй також було проведено корекцію носа, на що позивач витратив близько 1500 доларів США, а також 24 вересня 2014 року перед весіллям їй встановили брекети на зуби у стоматологічній клініці, яку знайшов позивач. З вказане лікування вона заплатила 11100 грн. зі спільних грошей, а потім чоловік доплатив ще 5600 грн., і це лише частина витрачених коштів. 22 листопада 2014 року вони із позивачем зареєстрували шлюб у Яблуницькій сільській раді. Весілля провели в одному із найдорожчих ресторанів на ГК «Буковель», присутніми були близько 100 осіб, частину коштів на святкування вони взяли із власних заощаджень, а частину надали її батьки. Весною 2015 року вони придбали квартиру у м. Івано-Франківськ, частина сплачених за житло коштів-це були зароблені позивачем у Росії гроші, частина гроші подаровані їм на весілля, а також вони разом позичили у її брата [PERSON] 4500 доларів США. Впродовж 2015 року вони із чоловіком весь час були разом, відпочивали на морі, кошти витрачали на проживання, лікування, повернення боргу, ремонт. У 2016 році заробітків у них не було, а тому жили у її батьків в с. Яблуниця, тоді ж і почалися конфлікти у сім`ї, основною причиною негараздів стала проблема батьківства. 24 жовтня 2016 року позивач переїхав проживати у с. Поляниця, однак за кілька місяців вони помирились і продовжили жити разом, проте весною 2017 року позивач знову поїхав на заробітки у Росію, а вона знайшла роботу у Польщі. В цей час вони продовжували спілкувались по телефону та вирішили налагодити стосунки. У лютому 2018 року вони із чоловіком знову стали жити разом, але через декілька тижнів прийняли рішення розійтись через конфлікти. Наприкінці квітня 2018 року вона дізналась, що вагітна і оскільки батьком її майбутньої дитини був не позивач, а інший чоловік, вона повідомила про це [PERSON] та попросила розірвати шлюб через органи РАЦС до народження дитини. У травні 2018 року вони удвох із позивачем подали заяву в РАЦС, однак потім вона довідалась, що позивач відкликав свою згоду на розлучення, вказавши у своїй заяві, що він є батьком її дитини та бажає зберегти сім`ю. Розуміючи неможливість подальшого збереження їхнього шлюбу вона пропонувала позивачу надати нотаріально засвідчену згоду на відчуження придбаної ними в шлюбі квартири, щоб отримати його згоду на розлучення. Оскільки [PERSON] не бажав надавати згоду на розірвання шлюбу, а тому вона дійсно 10 червня 2018 року направила йому на телефон електронне повідомлення, де вказала, що в такому разів він буде записаний батьком її дитини та змушений буде платити аліменти. Із врахуванням наведеного просить у задоволенні шлюбу відмовити за безпідставністю та врахувати те, що позивач звернувся до суду із позовом про визнання шлюбу недійсним у період її вагітності, що суперечить вимогам ст.41 СК України. Ухвалою суду від 27 серпня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] -адвоката Мельника С.Г. про проз`яснення ухвали суду від 15 травня 2019 року про об`єднання позовів. Одночасно судом постановлено ухвалу про витребування у АТ КБ «ПриватБанк» копій фінансових документів про пересилання [PERSON] грошових коштів у сумі 13000 доларів США на ім`я [PERSON] 05 грудня 2019 року судом повторно постановлено ухвалу про витребування у АТ КБ «ПриватБанк» копій фінансових документів про пересилання [PERSON] грошових коштів у сумі 13000 доларів США на ім`я [PERSON] 19 лютого 2020 року судом постановлено ухвали про застосування до представника позивача [PERSON] адвоката Мельника С.Г. заходів процесуального примусу у вигляді попередження за зловживання процесуальними правами та закриття підготовчого провадження у справі. 17 березня 2020 року від позивача [PERSON] надійшла заява про виправлення описки в ухвалі суду від 05 грудня 2019 року. Згідно розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №134 від 03 серпня 2020 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 серпня 2020 року у зв`язку із закінченням повноважень попереднього складу суду(закінчення терміну відрядження судді Польської М.В.) вказану справу передано у провадження судді Ваврійчук Т.Л. Ухвалою суду від 12 серпня 2020 дану справу прийнято до провадження суддею Ваврійчук Т.Л. та призначено у ній підготовче судове засідання Відповідно до розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №385 від 05 серпня 2020 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 серпня 2020 року заяву [PERSON] про виправлення описки в ухвалі Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2019 року передано у провадження судді Остап`юк М.В. 12 серпня 2020 року матеріали цивільної справи №354/587/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання шлюбу недійним супровідним листом передано судді Яремчанського міського суду Івано-Фрпанківської області Остап`юк М.В. для вирішення заяви про виправлення описки в ухвалі суду. Ухвалою суду від 17 серпня 2020 року заяву [PERSON] про виправлення описки в ухвалі суду від 05 грудня 2019 року задоволено. 20 серпня 2020 року супровідним листом матеріали цивільної справи №354/587/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання шлюбу недійним повернуто у провадження судді Ваврійчук Т.Л. 27 серпня 2020 року відповідачкою [PERSON] повторно направлено до суду відзив на позов, у якому остання просить у задоволенні позову відмовити, з мотивів, наведених у первісному відзиві. Ухвалою суду від 19 квітня 2021 року підготовче провадження у вказаній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 24 червня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] -адвоката Мельника С.Г. про призначення у даній справі судової молекулярно-генетичної експертизи для встановлення батьківства. Ухвалою суду від 23 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви позивача [PERSON] про відвід головуючої судді Ваврійчук Т.Л. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] -адвокат Мельник С.Г. заявлений позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі із мотивів, наведених у позовній заяві. Вказав, що народження відповідачкою дитини від іншого чоловіка під час перебування у шлюбі із позивачем є підставою для визнання шлюбу недійсним. Зазначив, що сторони у справі дійсно познайомились у лютому 2012 року під час роботи на ГК «Буковель» та дійсно з осені 2012 року проживали разом у батьків відповідачки. Позивач двічі їздив на заробітки, зокрема у 2013 році він поїхав на роботу у Російську Федерацію і всі зароблені ним грошові кошти він пересилав відповідачці. Проте, коли [PERSON] повернувся в Україну, то дізнався, що цих грошей немає, бо відповідачка їх усі витратила на власні потреби. Коли [PERSON] знайшов квартиру, яку хотів придбати у м. Івано-Франківськ, він змушений був звернутись до своєї сестри та позичити гроші на придбання квартири. Вказав, що у 2014 році позивач заробив за кордоном та передав відповідачці грошові кошти у сумі 13000 доларів США і 19000 російських рублів, проте йому невідомо за які кошти були придбані автомобілі Таврія та Ніссан, можливо у позивача, окрім витрачених відповідачкою коштів, були в той час і інші доходи. Не заперечив, що у 2013 році сторони дійсно жили разом у с. Яблуниця у батьків відповідачки, однак зазначив, що відповідачка у придбанні майна та речей побутового вжитку участі не приймала, це все купував позивач. Також не заперечив, що відповідач до одруження їздила в гості до родичів [PERSON] , однак про те чи родина позивача їздила до відповідачки та чи відпочивали разом сторони в цей час йому невідомо. Зазначив що пропозиція укласти шлюб надійшла від відповідачки, оскільки позивач мав намір звернутись до правоохоронних органів з приводу її дій щодо заволодіння належними йому грошовими коштами. На весіллі сторін була присутня матір позивача та після весілля сторони проживали разом, однак йому невідомо за чиї кошти святкували весілля та чи були там присутні інші родичі позивача, який характер мало подальше спільне проживання сторін, чи вели вони спільне господарство, чи відпочивали разом та чому в подальшому між ними виникли проблеми і коли саме вони припинили спільне проживання. Також зазначив, що із наявних у нього документів вбачається, що відповідач проходила лікування з приводу неможливості мати дітей, однак чи лікувався також і позивач він не знає. Проте, перед укладенням шлюбу відповідач не повідомила позивача про стан свого здоров`я, приховавши цю інформацію, а те що вона під час шлюбу народила дитину від іншого чоловіка свідчить, що шлюб має недійсний характер. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Вказав, що він у 2012 році познайомився із відповідачкою та довіряв їй як своїй знайомій. Він більше часу проводив за кордоном на заробітках, тримати із собою зароблені гроші було проблематично, а тому він домовився, що буде їх передавати відповідачці через банк. 01 серпня 2013 року він передав [PERSON] 15000 російських рублів, що еквівалентно 700 доларів США, 24 вересня 2013 року-600 доларів США, 18 листопада 2013 року-5000 доларів США, 17 липня 2014 року-4000 доларів США та 28 серпня 2014 року ще 5000 доларів США. Отримані кошти відповідачка витратила на ринопластику носа, яку робила у м. Київ, потім, в той час коли перебував у Росії, поставила собі брекети. У 2013 році, коли він приїхав із заробітків, то за порадою брата відповідачки придбав автомобіль ВАЗ-2109 за кошти у сумі 2500 доларів США, а потім з`ясувалось, що у вказаному автомобілі був перебитий номер кузова. Зазначив, що твердження відповідачки про те, що вона мала намір створити із ним сім`ю не відповідають дійсності, він не хотів із нею одружуватись, оскільки раніше вже перебував у шлюбі. У жовтні 2014 року він хотів купити квартиру, запитав у відповідачки де кошти, які він їй передавав і вона зізналась, що витратила їх на корекцію носа, встановлення брекетів та золоті прикраси. Гроші вона йому не повернула та почала говорити про те, що кохає його, запропонувала одружитись. Він теж кохав відповідачку, а тому погодився укласти із нею шлюб. Підтвердив, що він дійсно здавав аналізи у клініці репродуктології, але лікування ніякого не проходив, бо здоровий, відповідачка це все вигадала, а дійсною причиною розірвання їх стосунків є подружня зрада. У лютому 2018 року вони ще жили разом, їздили святкувати до його батьків у Рівненську область його день народження. В березні 2018 року він уклав контракт та поїхав на роботу у Російську Федерацію, а відповідачка поїхала у Польщу, звідки повідомила його про те, що подає на розлучення, бо вагітна від іншого чоловіка. Він розірвав контракт, змушений був повернутись в Україну, де надав згоду на розірвання шлюбу через органи РАЦС. Однак у нього були сумніви щодо батьківства, він хотів створити повноцінну сім`ю, виховувати разом дітей, а тому в подальшому відкликав свою згоду на розірвання шлюбу. Вони зустрілись із відповідачкою, яка стверджувала, що він не є батьком її дитини і вона не хоче нав`язувати йому чужу дитину. Вважає, що є всі підстави для визнання їх шлюбу недійсним через те, що відповідачка до одруження говорила та обіцяла йому зовсім інші речі, він планував створити міцну сім`ю та мати спільних дітей, а в результаті вона його зрадила. Зазначив, що показання у судовому засіданні свідка [PERSON] не повністю відповідають дійсності, оскільки він не позичав в останнього грошей на придбання квартири, свідок лише порадив нотаріуса, а також він ніколи і ні з ким не радився ні щодо купівлі автомобіля, ні з приводу придбання квартири, всі рішення він завжди приймав сам. Також вказав, що неправдивими є покази свідка [PERSON] , оскільки його дружина завжди знала де він знаходиться, фізичного насильства до відповідачки він ніколи не застосовував та не душив її, коли вона перебувала у стані вагітності. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Марчак Ю.І. у судовому засіданні позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити за безпідставністю, з мотивів наведених у відзиві на позов. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити. У своїх пояснення повністю підтвердила обставини, викладені у відзиві на позов. Вказала, що у них із позивачем була нормальна сім`я та хороші стосунки, які базувались на почуттях любові та взаємоповаги. Вони познайомились у лютому 2012 року і до кінця березня кожного дня зустрічались та телефонували одне одному. В кінці березня позивач поїхав на роботу у Російську Федерацію, однак вони постійно переписувались через соцмережі та були та телефонному зв`язку. В жовтні 2012 року він повернувся із-за кордону та відразу приїхав до неї і через тиждень вони почали проживати разом у її батьків в с. Яблуниця, де батьки виділили їм окрему кімнату. Це приміщення вони самі облаштовували, провели косметичний ремонт, купували необхідні речі, посуд, окремо харчувались. У грудні 2012 року купили автомобіль Таврія. На протязі зими 2012-2013 року позивач працював, возив туристів, вона вела домашнє господарство, у них був спільний бюджет. Навесні 2013 року [PERSON] знову поїхав у Росію, звідки пересилав їй гроші по 100, 300, 500 доларів, двічі по 5000 доларів США. Восени 2013 року він повернувся додому, у них було заощаджено близько 10-11000 доларів США за які [PERSON] купив мікроавтобус Ніссан. Вони надалі продовжували разом проживати, їздили в гості до родичів позивача, а ті приїжджали до них, позивач працював таксистом, вона була вдома та доглядала за підсобним господарством. З весни 2014 року вона проходила лікування у центрі репродуктології, оскільки вони із позивачем хотіли мати спільних дітей. [PERSON] весною 2014 року знову поїхав у Росію, пересилав кошти у невеликих сумах, а по приїзду теж проходив лікування у вказаному медзакладі, куди вони їздили раз на тиждень здавати аналізи. До одруження їй була проведена ринопластика носа, однак вони разом із позивачем їздили у м.Київ в лікарню і він сам оплачував кошти за операцію, а також знав про те, що вона поставила брекети на зуби та платив за її лікування, яке тривало близько двох років. Твердження позивача про те, що вона змусила його одружитись не відповідають дійсності. Вона дійсно хотіла одружитись із позивачем, оскільки кохала його. Вони одружились 22 листопада 2014 року, святкували весілля у дорогому ресторані, були запрошені понад 100 гостей, частину коштів надав позивач, а частину її батьки. Весною 2015 року вони купили квартиру у м. Івано-Франківськ, частково за рахунок зароблених коштів та грошей подарованих на весілля. Квартиру зареєстрували на позивача, вона були присутня при укладенні договору купівлі-продажу та надала відповідний дозвіл. Влітку 2015 року вони разом їздили на відпочинок на море, робили ремонт у квартирі, допомагав її батько та брати, чоловік їздив у Молдову на заробітки. Взимку 2016 року жили частково у її батьків у с. Яблуниця, періодично у себе на квартирі. Наприкінці 2016 року чоловік змінився, забрав речі та сказав, що їде у м. Івано-Франківськ. У них погіршились відносини, позивач звинувачував її у тому, що вона не може завагітніти, бували випадки, що він не приходив додому по кілька днів, випивав, застосовував до неї фізичну силу. Через місяць-два чоловік зателефонував, вони помирилися, знову жили разом у с. Яблуниця, їздили до батьків чоловіка в гості. Примирення тривало до квітня-травня 2017 року, потім вони не змогли домовитись куди краще поїхати на роботу і чоловік поїхав на заробітки у Росію, а вона вирушила на роботу в Польщу. Півроку вони не спілкувались, проте в лютому 2018 року відновили спілкування, деякий час прожили разом, але не змогли налагодити стосунки і вона знову поїхала в Польщу на роботу, де в квітні 2018 року дізналась про те, що вагітна. Оскільки батьком її дитини був не позивач, вона повернулась в Україну та хотіла розлучитись. Відповідач спершу погодився на розірвання шлюбу, вони разом пішли в РАЦС де подали спільну заяву про розірвання шлюбу, а потім вона дізналась, що позивач свою згоду на розлучення відкликав, написав у заяві, що він є батьком її дитини та хоче її виховувати. Через деякий час позивач прийшов до неї, він усвідомив, що не може мати дітей, хотів щоб вони надалі спільно проживали та разом виховували її дитину, однак вона від цього відмовилась і тоді позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Вона в свою чергу подала позов про розірвання шлюбу, однак провадження у цій справі було зупинено до вирішення позову [PERSON] . Оскільки вона народила дитини під час шлюбу, то батьком її доньки у свідоцтві про народження вказаний позивач. На даний час, через поведінку позивача вона не має можливості влаштувати особисте життя, оскільки досі перебуває у зареєстрованому шлюбі, змушена їздити на заробітки щоб утримувати доньку, на яку не отримує аліментів, а її мати виховує дитину. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є двоюрідним братом відповідачки. Зазначив, що сторони у справі зустрічалися та до одруження жили разом як одна сім`я на протязі року часу та після одруження ще близько двох років прожили разом. Вони часто заходили до нього у гості, як до одруження, так і потім, він бував у них. Також сторони приходили до нього радитись, перед тим як хотіли придбати автомобіль. [PERSON] до реєстрації шлюбу жили у батьків відповідачки у с. Яблуниця, де їм виділили окреме приміщення на першому поверсі та самі вели своє господарство. Він був у сестри на весіллі, яке святкували у ресторані в с. Поляниця, було запрошено понад сто гостей, горілку та воду замовляли через магазин його тещі, у день весілля він возив наречених на своєму автомобілі. Сторони обоє хотіли одружитися, завжди всюди були разом, веселі, життєрадісні, постійно їздили кудись, піклувалися один про одного, на його думку навіть забагато, і він ніколи не бачив щоб вони сварилися. Коли сестра з чоловіком хотіли придбати квартиру, то звернулись до нього щоб позичити гроші, [PERSON] просив дати їм в борг на місяць близько 8-9000 доларів США, але він зміг позичити тільки 4500 доларів США. Це було взимку, але гроші позивач повернув лише навесні наступного року. Він також домовлявся для них про зустріч із нотаріусом, який займався оформленням документів на придбання квартири. Також вказав, що йому відомо, що відповідачка проходила стоматологічне лікування. Чому сторони розійшлись йому невідомо, позивач почав його уникати, хоча вони не сварилися. Зазначив, що у відповідачки є донька, але йому невідомо хто є батьком дитини та він нічого не знає про стосунки відповідачки з іншими чоловіками. На даний час сестра їздить на роботу в Польщу, а дитина залишається з її матір`ю. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказала, що вона є матір`ю відповідачки. Пояснила, що її донька познайомилась із позивачем у 2012 році, коли працювала на ГК «Буковель», а у листопаді 2014 році вони одружились. Після знайомства позивач через деякий час поїхав на роботу у Росію, потім повернувся і вони з її донькою почали проживати разом як одна сім`я. На протязі двох років донька з [PERSON] жили разом із ними в с. Яблуниця, де мали у користуванні окреме житлове приміщення, облаштували собі побут, зробили ремонт за власні кошти. Вони з чоловіком дали їм ліжко, дещо з посуду, а решту речей донька з позивачем купували собі самі, дещо позивач привіз з дому. [PERSON] періодично їздив на заробітки у Росію, звідки передавав її доньці гроші, сума яких їй невідома, вони постійно телефонували одне одному, переписувались. Гроші донька не тратила, вони із [PERSON] разом купили автомобіль Таврія, потім придбали мікроавтобус. Рішення одружитись сторони також приймали самостійно, позивачу на той час було вже 35 років, ніхто у їхні стосунки не втручався. У 2014 році донька з [PERSON] повідомили, що хочуть одружитися, вона домовилась за ресторан, лімузин, частково оплачувала весілля, було запрошено близько 80 гостей з їх нього боку та 20-25 зі сторони позивача, були присутні його батьки та родина. Весільний одяг донька з позивачем купували в м. Чернівці, самі все оплачували Після весілля вони підтримували родинні стосунки з родиною позивача, приїжджала у гості сестра позивача, його друзі, донька з чоловіком їздили в гості до його рідних. Також вказала, що мати позивача зробила зауваження з приводу зовнішності майбутньої невістки і саме позивач настояв на тому щоб зробити її доньці ринопластику, сам відвіз її в м. Київ, де оплатив операцію. У доньки із позивачем був власний бюджет, вони самі себе забезпечували як до одруження, так і після весілля. Після одруження обоє їздили у лікарню в Івано-Франківськ, бо хотіли мати дітей та разом проходили курс лікування, а вона робила їм вдома уколи, у 2015 році вони разом відпочивали на морі. Донька хотіла купити землю і побудувати своє житло, а позивач хотів купити квартиру. На придбання квартири вони мали частину своїх грошей, а також ті кошти, що подарували на весілля та частину позичили у їхнього родича [PERSON] . Її донька після весілля працювала у перукарні, хотіла щоб вони з чоловіком поїхали на роботу в Європу, [PERSON] не погоджувався, хотів їхати у Росію, у них почалися негаразди. Був випадок, коли [PERSON] два дні не приходив додому і вони його розшукували, телефонували його друзі, щоб вони приїхали та забрали зятя, почав застосовувати фізичне насильство до доньки. Потім донька з чоловіком розійшлися, позивач орендував житло у с. Поляниця і вони якийсь час жили окремо. Пізніше донька поїхала працювати у Польщу, позивач їй дзвонив, вони помирилися, деякий час жили разом, але знову розійшлися. Її донька повернулася у Польщу, де навесні 2018 року завагітніла та подала на розлучення із позивачем. Позивач приходив до них, був конфлікт, він душив її доньку знаючи, що та вагітна. Батьком народженої її донькою дитини [PERSON] у свідоцтві про народження записаний позивач [PERSON] , але донька говорила, що він не є біологічним батьком дитини. На той час як народилася онука, донька з чоловіком вже рік жили окремо, а тому у них є всі підстави для розлучення, а не визнання шлюбу недійсним. Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, свідків, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Встановлено, що сторони у справі зареєстрували шлюб 24 листопада 2014 року у виконавчому комітету Яблуницької сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, актовий запис №13, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 22 листопада 2014 року. На протязі 2013-2018 років позивач [PERSON] періодично працював на території Російської Федерації, що підтверджується відповідними записами у його трудовій книжці серії [NUMBER] від 01 жовтня 2002 року, відмітками у закордонному паспорті та квитанціями на придбання робочих патентів. Відповідно до наданої АТ КБ «ПриватБанк» 26 грудня 2019 року виписки щодо грошових переказів, [PERSON] було здійснено переказ грошових коштів [PERSON] , а саме: 01 серпня 2013 року на суму 15000 російських рублів; 24 вересня 2013 року на суму 600 доларів США; 18 листопада 2013 року на суму 5000 доларів США; 17 липня 2014 року на суму 4000 доларів США; 28 серпня 2014 року на суму 5000 доларів США. Згідно повідомлення Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області № 31/9/20 від 05 травня 2020 року за [PERSON] 26 грудня 2013 року зареєстровано транспортний засіб марки Nissan Primastar, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . За [PERSON] згідно баз даних транспортні засоби не зареєстровані. З договору купівлі-продажу квартири від 17 лютого 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс І.П., за реєстром № 24, вбачається, що позивач придбав однокімнатну квартиру загальною площею 36,5 кв.м., житловою площею 19,9 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Відповідно до п.4 вказаного договору вартість даної квартири становить 171859,52 грн. Вказана квартира зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності 17 лютого 2015 року, що підтверджується Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №33743451 від 17 лютого 2015 року. Із розписки від 12 лютого 2015 року вбачається, що [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 18500 доларів США для придбання квартири за адресою [ADDRESS] , які зобов"язався повернути у строк до 01 січня 2018 року. Згідно записів у трудовій книжці [PERSON] серії [NUMBER] остання починаючи з 30 листопада 2011 року офіційно працевлаштована не була. Відповідно до записів у медичній карті амбулаторного хворого №12320 [PERSON] проходила лікування з приводу безпліддя. Зазначене також підтверджується долученими результатами аналізів та висновками обстежень, які проведені відповідачці у медичному центрі «Медсервіс» 17 лютого 2014 року, 07 березня 2014 року, 10 березня 2014 року, 14 жовтня 2014 року, 03 лютого 2015 року, у Прикарпатському центрі репродукції людини 14 лютого 2014 року, 15 травня 2014 року, 17 січня 2015 року, 06 лютого 2015 року, 16 березня 2015 року. Згідно квитанцій до прибуткових касових ордерів стоматологічного кабінету «Ортодент» №37/84 від 24 вересня 2014 року, 03 червня 2016 року [PERSON] сплачено грошові кошти на загальну суму 16600 грн. за встановлення та зняття брекет-системи. Записами у індивідуальній карті вагітної та породіллі №13, заведеної КНП «Яремчанська центральна міська лікарня» підтверджується, що відповідач [PERSON] 15 травня 2018 року була поставлена на медичний облік у зв`язку із вагітністю. Із заяви [PERSON] , зареєстрованої 08 червня 2018 року Відділом ДРАЦС реєстраційної служби Яремчанського міського управління юстиції за №5/131505.03-02 вбачається, що останній відкликав свою згоду на розірвання шлюбу із [PERSON] , надану 10 травня 2018 року та вказав, що його дружина перебуває у стані вагітності і він є батьком її дитини, яку бажає виховувати. З тексту електронного повідомлення, відправленого 10 серпня о 09 год.54 хв. з мобільного телефону [NUMBER] , [PERSON] вбачається, що відповідачка повідомила позивача, що через його небажання розлучитись, дитина народиться у шлюбі, а тому він буде вказаний батьком та змушений буде платити аліменти. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 29 жовтня 2018 року виконавчим комітетом Яблуницької сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, [INFO] відповідач [PERSON] народила дитину-доньку [PERSON] , батьком якої вказаний позивач [PERSON] 03 липня 2018 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом про визнання шлюбу недійсним. Також у провадженні Яремчанського міського суду Івано-Франківської області перебуває цивільна справа №354/936/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, провадження у якій ухвалою суду від 29 квітня 2021 року зупинено до набрання законної сили рішенням суду у даній справі. Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За приписами ч. 2 ст. 3, ст.55 Сімейного кодексу України(надалі-СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно; шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків; дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. У статті 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу. Відповідно ст.27 СК України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. У статті 28 СК України встановлено, що заява про реєстрацію шлюбу подається жінкою та чоловіком до будь-якого органу державної реєстрації актів цивільного стану за їхнім вибором. Особи, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, вважаються нареченими. Згідно ст.29 СК України, орган державної реєстрації актів цивільного стану зобов`язаний ознайомити наречених з їхніми правами та обов`язками як майбутніх подружжя і батьків та попередити про відповідальність за приховання перешкод до реєстрації шлюбу. Відповідно до ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцієюі законами України. Згідно із ст.38 СК України підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22, 24 - 26 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності. Відповідно до ч.3 ст.40 СК України шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю. Частиною другою ст.41 СК України передбачено, що при вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 42 СК України право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним має чоловік. Згідно зі ст.45 СК України шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов`язків подружжя, а також прав та обов`язків, які встановлені для подружжя іншими законами України. Пленум Верховного Суду України у п.13 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що за рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (ст. 40 СК). Шлюб не може бути визнано недійсним, якщо на момент розгляду справи відпали обставини, які засвідчують відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю. У випадках, передбачених ст. 41 СК, шлюб за рішенням суду може бути визнаний недійсним. У даному разі вирішення цього питання залежить від встановлених судом обставин. СК вказує на підстави, за яких шлюб може бути визнано недійсним, зокрема коли шлюб було укладено між усиновлювачем і усиновленою дитиною; двоюрідними братом і сестрою чи іншими родичами; з особою, яка не досягла шлюбного віку, тощо. Разом з тим, наявності одного із вказаних фактів недостатньо для визнання шлюбу недійсним. Таким чином, вирішуючи справу, судам слід брати до уваги те, наскільки цим шлюбом порушено права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення. Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі №752/2337/16-ц вказав, що причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу. Відсутність наміру створити сім`ю у момент укладення шлюбу може бути цілком компенсовано його появою після реєстрації шлюбу, коли за всіма об`єктивними обставинами можна стверджувати, що у особи з`явився намір створити сім`ю, наприклад коли після реєстрації шлюбу, який мав ознаки фіктивності, особи почали разом проживати, вести спільне господарство, дружина завагітніла або у подружжя народилися діти, батько піклується про дружину та дітей, подружжя запрошує до себе своїх батьків та друзів, підтримують інтимні стосунки, разом відпочивають та відвідують своїх рідних та близьких тощо. Таким чином, при вирішенні питання щодо фіктивності шлюбу суду необхідно встановити всі обставини справи, зокрема, стосунки подружжя до шлюбу, його тривалість, спільне проживання, у разі тимчасового або роздільного проживання, його причини, ведення господарства подружжям у шлюбі, набуття спільного майна, інші докази, які б свідчили про бажання створити сім`ю чи про його відсутність. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним внаслідок його фіктивності, повинна підтвердити належними доказами свої твердження про відсутність у осіб, які уклали шлюб, наміру створити сім`ю. При цьому Верховний Суд у постановах від 29 серпня 2018 року у справі №750/6471/15-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 591/1860/16-ц вказав, що самі по собі доводи позивача про те, що метою укладення шлюбу було отримання певних майнових благ, не дають підстав для визнання шлюбу недійсним з підстав фіктивності. В обґрунтування позову [PERSON] послався на те, що відповідачка укладаючи із ним шлюб не мала на меті створення сім`ї, а переслідувала мету уникнути притягнення до кримінальної відповідальності за незаконну розтрату належних йому грошових коштів у великому розмірі, покращення свого матеріального становища та використання його виключно в якості джерела доходу для задоволення її власних потреб. Судом встановлено, що сторони у справі познайомились та підтримували стосунки з лютого 2012 року, та починаючи з осені 2012 року, тобто задовго до офіційної реєстрації шлюбу 22 листопада 2014 року, почали проживали разом у батьків відповідачки у с. Яблуниця Надвірнянського району Івано-Франківської області, де мали окреме житлове приміщення та вели спільне господарство, позивач періодично працював за кордоном та за власною ініціативою відправляв зароблені кошти відповідачці банківськими переказами. Позивачем не доведено та не підтверджено належними та достатніми доказами факт розтрати відповідачкою належних йому грошових коштів у сумі 13000 доларів США у власних цілях, зокрема з метою покращення стану свого здоров`я чи придбання коштовностей. При цьому, [PERSON] стверджуючи про те, що відповідакча самовільно без його відома та згоди розтратила усі зароблені ним кошти, не зміг пояснити за рахунок яких доходів ним були придбані після знайомства з відповідачкою автомобіль ВАЗ-2109, про який вказано у позові та зареєстрований у 2013 році за ним на праві власності автомобіль Nissan Primastar, реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідачка в ході розгляду справи не заперечила факт проведення їй хірургічної операції з приводу корекції носа, документальне підтвердження вартості якої позивачем суду не надано, а також встановлення брекет-системи, яку вона носила на протязі двох років у період з 2014 року по 2016 рік, тобто у період шлюбу, проте вказала, що кошти на лікування надавав позивач, який сам возив її у м. Київ, де була виконана ринопластика. Дану обставину позивачем в ході судового розгляду не спростовано. Долучена [PERSON] розписка від 12 лютого 2015 року про позику грошових коштів засвідчує лише факт наявності у подружжя в період шлюбу певних боргових зобов`язань, однак не може бути визнана належним та достатнім доказом на підтвердження факту розтрати відповідачкою до одруження належних позивачу на праві приватної власності грошових коштів. Дослідженими судом доказами підтверджується, що шлюб між сторонами було укладено за їх взаємною згодою, волевиявлення сторін на укладення шлюбу було добровільним, без стороннього примусу, була проведена відповідна святкова церемонія реєстрації шлюбу. За час шлюбу сторони проживали разом та вели спільне господарство, їздили на відпочинок, придбали у 2015 році квартиру у м. Івано-Франківськ, підтримували родинні стосунки із сім`ями як позивача, так і відповідачки, між ними склалися та існували стійкі, притаманні подружжю стосунки. Відповідачка ще до реєстрації шлюбу виявляла бажання мати спільних дітей, що підтверджено копіями медичної карти та листками призначень медичного центру «Медсервіс», результатами аналізів та обстежень з Прикарпатського центру репродукції людини, в яких [PERSON] перебувала на обліку та у період 2014-2015 років проходила регулярні медичні обстеження та лікування. Дані обставини підтвердила допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , а також щодо них не заперечував та не спростував належними доказами сам позивач. Той факт, що [PERSON] у період шлюбу офіційно ніде не працювала, а позивач періодично перебував на роботі на території Російської Федерації не дає підстав стверджувати про те, що всі набуті у період шлюбу грошові кошти та майно є особистою приватною власністю позивача, а їх використання відповідачкою є протиправним з огляду на положення сімейного законодавства щодо права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що з моменту реєстрації шлюбу сторони у справі проживали як одна сім`я до осені 2016 року, після чого припинили подружні відносини, однак за кілька місяців примирилися та продовжили спільно проживати до травня 2017 року. Подальше припинення сімейних стосунків та наявні конфлікти, які виникають між подружжям, відсутність спільних дітей, факт виїзду відповідачки за кордон окремо від чоловіка та народження у період шлюбу дитини, батьком якої за її твердженням, є не позивач, а інший чоловік, вказують на наявність обставин, які можуть бути причиною для розірвання шлюбу, проте не дають суду відповідних правових підстав для визнання укладеного між сторонами шлюбу недійсним внаслідок його фіктивності. При цьому суд звертає увагу на те, що відповідач не намагалась приховати факт вагітності у період окремого проживання сторін, відразу повідомила про це позивача та пропонувала розірвати шлюб до народження дитини, однак позивач у своїй заяві до органів РАЦС вказав, що визнає себе батьком дитини. Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За приписами ч.1,2 ст.12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. За таких обставин, аналізуючи досліджені в ході судового розгляду докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позивач не довів належними та достатніми доказами відсутності у відповідачки реального наміру створити сім`ю і набути прав та обов`язків подружжя, оскільки жодних доказів того, що шлюб було укладено відповідачкою без мети створення сім`ї, а лише задля уникнення кримінальної відповідальності та особистого збагачення позивачем суду не надано та в ході розгляду справи не встановлено. Наведені позивачем доводи та обґрунтування фактично зводяться до характеристики особистості відповідачки та свідчать про його намагання у такий спосіб уникнути пов`язаних із розірванням шлюбу майнових наслідків. Враховуючи наведені обставини, відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження позову, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання шлюбу недійсним є необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. У відповідності до вимог ч.2 ст.141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у задоволенні позову з позивача слід стягнути на користь відповідачки понесені судові витрати. У відповідності до ч.ч.1,2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою-ч.2 ст.137 ЦПК України. У відповідності до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником відповідачки надано суду договір про надання правової допомоги №1/07-09-20 від 07 вересня 2020 року, замовлення №1 на надання правової допомоги від 07 вересня 2020 року, яке є додатком №1 до вказаного договору, детальний опис робіт(наданих послуг) до договору про надання правової допомоги від 24 червня 2021 року, з якого вбачається, що адвокатом Марчаком Ю.І. було надано відповідачу наступну правничу допомогу: повторне проведення юридичного аналізу наданих документів щодо їх відповідності вимогам чинного законодавства, аналіз судової пракити в аналогічних справах станом на 2021 рік та повторна підготовка відзиву на позов тривалістю 1 год.; підготовка клопотань та заперечень -1 год.; участь у судових засіданнях-6 год.; рахунок-фактуру №2 від 22 червня 2021 року згідно якого загальна вартість наданих юридичних послуг згідно договору №1/07-09-20 від 07 вересня 2020 року становить 4000 грн. та квитанцію АТ КБ «ПриватБанк» №0.0.2171108089.1 від 22 червня 2021 року на суму 4000 грн. Аналізуючи вказані докази, суд приходить до переконання, що вказані вимоги підлягають до задоволення шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 4000 грн. понесених витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved