Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

18.01.2018 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про виселення, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що проживає та зареєстрована у спірній квартирі, що належить їй на праві приватної власності, за адресою: [ADDRESS]. 02.03.1993 між нею та відповідачем [PERSON] було розірвано шлюб, після чого [PERSON] виписався з її квартири, спілкування між ними припинилось. З 17.03.2016 відповідач [PERSON] став тимчасово проживати у належній позивачу спірній квартирі, хоча є зареєстрованим за адресою: [ADDRESS], має рідних. На даний час відповідач відмовляється покидати належну позивачу квартиру, чим порушує її права власника, у зв'язку з чим позивач просить суд виселити відповідача із спірної квартири. Відповідач правом подання відзиву не скористався. У судове засідання відповідач не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач у судовому засіданні підтримала позов, з підстав викладених у ньому, просить задовольнити. Суд, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] (а.с. 5). З 1983 року [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 02 березня 1993 року шлюб розірвано (а.с. 6) В цьому ж році відповідач [PERSON] виписався з квартири [ADDRESS].17 березня 2016 року рідний брат [PERSON] привіз його до позивача ї залишив на вулиці. [PERSON] пожаліла відповідача та тимчасово забрала його до себе. Відповідач [PERSON], зареєстрований в [ADDRESS], отримує пенсію, має рідних, які б могли піклуватися ним. Крім того, позивач зверталась до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровського району міста Києва з приводу оформлення [PERSON] до Київського пансіонату ветеранів праці, який не заперечує прийняти відповідача, однак останній пише заяви та відмовляється їхати до пансіонату. Також згідно із постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Згідно із статтею 1 протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Право власності в Україні повинно спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ) для того, щоб бути доведеним перед іншими особами. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно частиною 1 статті 116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. Отже, право власності є абсолютним, а за змістом частини 1 статті 116 Житлового кодексу України підставою виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення, зокрема є систематичне порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. Як встановлено судом, позивачка [PERSON], 1941 року народження, є інвалідом першої групи через вади зору. Її колишній чоловік [PERSON] проживає в належній позивачці на праві приватної власності квартирі лише через те, що рідний брат відповідача в холодну пору - березень 2016 року, залишив його на вулиці, а [PERSON] пожаліла, щоб той не замерз на вулиці через відморожені ноги та забрала до себе. Станом на березень 2016 року сторони не перебували в шлюбі. З того часу, як [PERSON] оселився в помешканні [PERSON], він постійно знущається над нею, б'є палицею, ображає, примушує доглядати за собою, в той час, як сама позивачка потребує стороннього догляду як інвалід по зору. Життя позивачки є нестерпним. Вона неодноразово зверталася до Національної поліції України, виклики до їхнього помешкання мають систематичний характер, проте [PERSON] нехтує будь-якими зауваженнями представників поліції. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва [PERSON] було притягнутодо адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Однак всі заходи впливу виявились безрезультативними та не здатними змінити поведінку [PERSON] щодо [PERSON] як її співмешканця. Крім цього, [PERSON] має родичів, які не бажають відвідувати, отримує пенсію. Також [PERSON] зверталася до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровського району міста Києва з приводу оформлення [PERSON] до Київського пансіонату ветеранів праці, який не заперечує прийняти відповідача, однак останній пише заяви та відмовляється їхати до пансіонату, а таким чином свідомо відмовляється залишати квартиру позивачки, виключно від його волі залежить поселення до пансіонату тощо. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості. Позивачем надано належним чином завірені копії відповідних документів. Відповідачем не надано суду доказів щодо спростування наданих позивачем тверджень та доказів у цій справі. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Дотримання порядку стосовно набуття права користування жилої площі у квартирі, яка належить на праві власності фізичній особі, впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Оскільки відповідач вселився у квартиру проти волі позивачки, не будучи членом її сім'ї, тимчасово, до вирішення питання поселення його до пансіонату, проте тривалий час проживаючого в квартирі та систематично порушуючого правила співжиття, що робить неможливим для позивачки проживання із ним в одній квартирі, має правовим наслідком виселення без надання іншого житла відповідно до статті 116 Житлового кодексу України. Оскільки іншого способу поновити своє порушене право позивач не має, тому суд приходить висновку про наявність підстав для задоволення позову та виселення [PERSON], [INFO], з квартири [ADDRESS]. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст. 141, 142 ЦПК України. За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача ( ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до абз. 1 ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). З огляду на те, що позивачка як інвалід першої групи звільнена від сплати судового збору, то а в матеріалах справи відсутні дані щодо наявності у відповідача такої пільги, то із [PERSON] в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved