Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

28 липня 2021 року [PERSON] , через свого представника [PERSON] ,звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати відповідача такою, що втратила право користування належним їй будинком, розміщеним за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що житловий будинок за вищевказаною адресою належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2018р. На момент придбання будинку та до теперішнього часу в ньому залишається зареєстрована [PERSON] , яка фактично в помешканні не проживає, комунальні платежі не сплачує, жодної участі в утриманні житла не приймає, особистих речей її в ньому не має, та взагалі будинком вона ніяким чином не користується та не цікавиться ним. При цьому, ні позивач ні члени її сім`ї жодних перешкод в користуванні житлом відповідачці не чинили. Реєстрація місця проживання [PERSON] в будинку [PERSON] створює останній перешкоди в розпорядженні своїм майном, оскільки позивач позбавлена можливості вільно здійснювати цивільно-правові угоди, пов`язані з вказаною нерухомістю. За даних обставин позивач просить задовольнити її вимоги, оскільки вважає, що [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням. Відзив до суду не надходив. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити. Зазначив, що [PERSON] не являється родичем позивача. В 2018 році відповідач відчужила житловий будинок за адресою: [ADDRESS] позивачу, не знявшись з реєстрації в ньому та виїхала і після цього у вказаному помешканні не проживає. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася своєчасно та у встановленому законом порядку. На адресу суду повернувся конверт з судовою повісткою про виклик з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідача і ухвалює заочне рішення, проти чого представник позивача в судовому засіданні не заперечував. Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Правовідносини сторін, щодо володіння будинком регулюються Житловим Кодексом України та Цивільним кодексом України. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2018р. належить [PERSON] . Право власності позивача зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Згідно адресної довідки, [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] . З адресної картки, виданої виконавчим комітетом Голопристанської міської ради встановлено, що житловий будинок за вищевказаною адресою був придбаний [PERSON] в 2016 році і в 2018 році відчужений нею позивачці за договором купівлі-продажу. Як зазначила позивач, відповідачка набувши майнові права на житло зареєструвала своє місце проживання в ньому та після продажу будинку, фактично припинила своє проживання в ньому, однак з реєстрації не знялася. З метою перевірки даних обставин, в судовому засіданні в якості свідків були допитані [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що проживають в [ADDRESS] та являються сусідами позивача. Вказали, що відповідачку не знають, оскільки остання майже не проживала в будинку [ADDRESS] , а з 2018 року її взагалі не було видно, тим самим підтвердили відсутність відповідачки за місцем її реєстрації понад два роки. Частиною 4 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За положеннями частини першої статті 71, статті 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п.10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилплощу. З огляду на зазначені положення законів, суть спірних правовідносин, мети захисту прав позивача, суд вважає, що право [PERSON] порушене і підлягає захисту у вибраний нею спосіб, а тому враховуючи добровільну відсутність відповідача за місцем реєстрації без поважних причин понад шість місяців, остання втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved