Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, з 24 січня 2009 року між ним та відповідачкою [PERSON] був укладений шлюб. Від спільного подружнього життя сторони мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають з відповідачкою. З червня 2017 року вони припинили щлюно-сіменй відносини та ведення спільного господарства, проживають окремо. Просить розірвати шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 24.02.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Голованівського РУЮ Кіровоградської області, актовий запис №02. В судове засідання позивач не з'явився. Про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення йому судової повістки від 15.03.2018року. Відповідачка в судове засідання не з'явилась. Подала суду заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутність, позовні вимоги визнає, просить шлюб розірвати. Після розлучення залишити їй прізвище «[PERSON]». Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Статтею 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частиною першою ст. 110 СК України встановлено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до частин 1, 2 ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що 24 січня 2009 року учасники справи зареєстрували шлюб у Голованівському районному відділі ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис №02, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданого 27 лютого 2018 року (а.с. 26). Від спільного подружнього життя учасники справи мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження серії, [NUMBER] від 22 червня 2010 року та [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 10 лютого 2017 року народження, які проживають з відповідачкою, спору щодо місця проживання дітей немає, (а.с. 9-10). Судом встановлено, що шлюбно-сімейні відносини між учасниками справи припинені з червня 2017 року, проживають окремо . За таких обставин, суд приходить до висновку, що причини, які спонукали позивача на розірвання шлюбу з відповідачем є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача, оскільки між учасниками справи остаточно припинено шлюбні відносини і їх неможливо відновити, а тому збереження сім'ї є неможливим. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде припушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач надала суду заяву про залишення їй прізвища, тому суд вважає за необхідне залишити їй прізвище «[PERSON]». Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Приписами ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України встановлено, що документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Позивачем не заявлено вимогщодо стягнення з відповідачки судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Як вбачається з наданої квитанції від 09.02.18 р., позивач за подання даного позову до суду, сплатив судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп., виходячи з розміру, встановленого підпункту 3 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" . Враховуючи вищевикладене суд, дійшов висновку про повернення [PERSON] з Управління Державної казначейської служби України у Голованівському районі Кіровоградської області 50 відсотків судового збору сплаченого при поданні позову, а саме в розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп. з рахунку №31215206700111, код отримувача 37791599, МФО 823016. На підставі поданих по справі доказів суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача мали місце і підтверджуються письмовими матеріалами справи, які не викликають сумніву, вони являються достовірними та вичерпними.

Outcome: approved