Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

29.11.2016р. позивач звернулася до суду із позовом, покликаючись на те, що вона є власником будинку №7 на вул. Раковець в с. Градівка Городоцького району Львівської області, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно технічного паспорта на будинок він складається з однієї кімнати, коридору, кухні, комори, загальна площа будинку 46,3 м. кв., житлова 17,5 м. кв. У її будинку окрім неї значиться зареєстрованим та проживає син [PERSON], онуки [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також зареєстрована, але не проживає колишня невістка [PERSON]. Вказувала, що [PERSON] у її будинку не проживає з 28 серпня 2012 року, при цьому вона забрала свій одяг, інші особисті речі та документи, будь-яких витрат по утриманню будинку, в т.ч. з оплати комунальних послуг, не несе, втратила будь-який звязок із спірним житлом. Їй відомо, що на даний час [PERSON] проживає в [INFO]. Вказане підтверджується довідкою Коропузької сільської ради від 15.08.2016р. №525. Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 05.04.2013 року шлюб між її сином [PERSON] та [PERSON] розірвано, при цьому в рішенні вказано, зі слів відповідачки, що вона не проживає в спірному будинку з липня 2012 року. Та обставина, що відповідачка з літа 2012 року із власної волі залишила спірний будинок має підтвердження актами обстежень спірного житла. Зазначала, що добровільно скасувати свою реєстрацію в належному їй житловому будинку [PERSON] відмовляється. Між тим, прописка [PERSON] у її будинку обмежує її права як власника, оскільки вона не може оформити субсидію на комунальні послуги, змушена переплачувати комунальні послуги, а тому вона не бажає, щоб відповідачка була зареєстрована чи проживала в належному їй будинку на вул. Раковець, 7 в с. Градівка Городоцького району Львівської області. Крім цього відповідач більше не є членом її сімї, втратила будь-який звязок із родиною та спірним житлом. За наведеного, та з огляду на ту обставину, що [PERSON] більше чотирьох років без поважних причин не проживає у вказаному вище будинку, що порушує її права як власника, таку слід визнати такою що втратила право на користування житловим будинком на вул. Раковець, №7 в с. Градівка Городоцького району Львівської області. Просила суд постановити рішення, яким визнати [PERSON], 14.07.1988р.н., такою, що втратила право на користування житлом в будинку №7 на вул. Раковець в с. Градівка Городоцького району Львівської області. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали та пояснили, що [PERSON] добровільно покинула будинок після розірвання шлюбу з [PERSON]. Жодних перешкод у користуванні будинком відповідачу не чинили, певні непорозуміння з нею були, але ніхто її з будинку не виганяв. Витрат по утримання будинку [PERSON] не несе, її речей там немає, залишилися лише речі дітей, по господарству нічим відповідач не допомагає. Спершу відповідач самовільно поїхала в м. Запоріжжя, залишивши житло і нічого не пояснюючи. На телефонні дзвінки вона не відповідала, потім на декілька днів повернулася і знову залишила будинок. Фактично відповідач не проживає у спірному будинку з серпня 2012р.. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, оскільки вона не має де зареєструвати дітей у випадку зняття її з реєстрації у спірному будинку. Якщо діти не будуть зареєстровані, вона не зможе отримувати грошовому допомогу на їх утримання. Залишила місце реєстрації, оскільки не могла спільно проживати з позивачем та третьою особою. Визнає, що не проживає в будинку позивача з серпня 2012р., спроб повернутися в будинок не робила, оскільки не бажає там проживати, їй лише потрібна реєстрація. В будинку її речі відсутні. З приводу чинення їй перешкод у користуванні житлом в правоохоронні органи не зверталася. Згідно письмових заперечень проти позову представника відповідача Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», вказує на порушення ст.8 Конвенції, яка передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві і інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13.05.2008р. у справі «МакКенн проти Сполученого королівства, заява № 19009/04, п.50»). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатися як «необхідне в демократичному суспільстві» (Рішення від 18.12.2008р. у справі «Савіни проти України», заява № 399948/06, п.47). Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення від 12 червня 2008р. у справі «Власов проти Росії», заява № 78146/01, п.125). Функція розяснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам. Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентрен проти Австрії», заява № 20082/02, п.56). Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталенню та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27.05.2004р. у справі «Конноре проти Сполученого Королівства», заява № 66746/01, п.82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, п.110). Поза тим [PERSON] не надала суду жодних доказів, які б вказували на те, що відповідач обмежує її права щодо оформлення субсидії на комунальні послуги. Як вбачається з матеріалів справи, за місцем реєстрації проживають малолітні діти відповідача Маряна та Артур, згідно довідки Городоцького управління праці та соціального захисту населення [PERSON] щомісячно отримує одноразову допомогу при народженні дитини, а відтак зняття її з реєстрації припинить отримання нею такої допомоги. Третя особа [PERSON], підтримує заявлені позовні вимоги позивача та просить їх задоволити. Заслухавши думку сторін, їх представників та третьої особи, проаналізувавши підстави позовної заяви, оглянувши та оцінивши матеріали справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов слід задоволити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку № 7 на вул. Раковець в с. Градівка Городоцького району Львівської області (а.с.49). Згідно даних будинкової книги для прописки громадян, що проживають на [INFO], у житловому будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.8-11). [PERSON] сільської ради Городоцького району Львівської області про фактичне місце проживання від 24.11.2016р., 11.10.2016р. та 06.09.2016р. підтверджується, що [PERSON] зареєстрована, але не проживає у житловому будинку на вул. Раковець, 7 в с. Градівка Городоцького району Львівської області, що підтверджують сусіди [PERSON] та [PERSON] (а.с.15-17). Статтею 137 Конституції України гарантується право на житло. Згідно ч.3 цієї статті ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п.15постанови від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено право власника житлового будинку, квартири використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Статтею 405 ЦК України встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.\~\~ Оскільки відповідач [PERSON]В більше чотирьох років у спірному житловому будинку, який належить позивачу, не проживає, добровільно покинула вказане приміщення, що визнається нею в судовому засіданні, речей особистого вжитку та документів відповідача у спірному будинку немає, а з її слів їй потрібна лише реєстрація для отримання допомоги на дітей, суд приходить до висновку, що її слід визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням. При цьому суд не приймає до уваги заперечення відповідача в тій частині, що у випадку відсутності реєстрації у дітей вона не зможе отримувати соціальну допомогу на їх утримання, оскільки позовні вимоги стосуються лише її, в позовних вимог не йдеться про визнання такими, що втратили право на користування житлом, дітей відповідача та третьої особи. Окрім того, факт наявності чи відсутності реєстрації не може бути підставою для відмови у виплаті допомоги на утримання дітей. Також суд вважає необґрунтованими посилання представника відповідача на той факт, що право власності на спірний будинок виникло у позивача уже після подачі в суд позовної заяви, а саме в 2017р., оскільки, як вбачається із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 81733904 від 03.03.2017р. підставою виникнення права власності були витяги із погосподарських книг [PERSON] сільської ради Городоцького району Львівської області (а.с.49), в актах перевірки особи по місцю проживання [PERSON] сільської ради Львівської області за 2016р. також вказувалося, що власником спірного будинку є [PERSON], також вказана обставина підтверджується довідкою про склад сімї [PERSON] сільської ради № 1160 від 15.08.2016р. (а.с.19). Згідно даних технічного паспорта на житловий будинок № 7 на вул. Раковець в с. Градівка Городоцького району Львівської області такий побудований у 1968р., відтак його обовязкової реєстрації на момент зведення не вимагалося, згідно даних по господарських книг головою домоволодіння була [PERSON], а відтак факт відсутності реєстрації права власності на це майно до 2017р. не позбавляло її права вимагати в судовому порядку захисту своїх речових прав на нерухоме майно, оскільки право володіння таким підтверджувалося іншими документами. Твердження представника позивача про те, що в судовому засіданні не доведено факту порушення прав позивача зі сторони відповідача, суд вважає безпідставними, оскільки таке твердження суперечить положенням ст.383 ЦК України, якою встановлено право власника житлового будинку, квартири використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Сам факт звернення позивача до суду із даним позовом свідчить про неможливість здійснення нею в повній мірі прав, які передбачено цієї статтею, а відтак такі права підлягають захисту в судовому порядку. Суд не знаходить підстав для застосування у даній ситуації практики Європейського суду з прав людини, на яку посилається у своїх запереченнях представник відповідача, оскільки наведені ним посилання стосувалися справ про виселення або позбавлення права користування житлом, в той час коли відповідач у даній справі визнала в судовому засіданні, що сама, з власної волі, залишила спірне житло, наміру повернутися туди не має, оскільки не може зжитися з позивачем та третьою особою, постійно проживає в іншому місці, а реєстрація в житлі позивача необхідна їй виключно для отримання соціальної допомоги на утримання дітей. З огляду на наведене суд, задовольняючи даний позов, не вбачає порушення прав відповідача на житло в розумінні ст.8 Європейської конвенції з прав людини. У зв'язку з задоволенням позовних вимог на підставі ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved