Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з означеним позовом, покликаючись на те, що 15 серпня 2014 року придбав у відповідача автомобіль марки ВАЗ 210930, реєстраційний номер [NUMBER], оформивши генеральне доручення на водіння даним автомобілем, сплативши останньому 22000 гривень. Через брак коштів, на момент придбання автомобіля, не мав змоги оформити правовстановлюючих документів на такий. В травні 2015 року, під час керування автомобілем, був затриманий працівниками ДАІ, оскільки згідно постанови державного виконавця Галицького ВДВС Львівського МУЮ від 22.04.2015 року оголошено розшук майна боржника, що належить [PERSON], в тому числі і на спірний автомобіль. Транспортний засіб працівниками ДАІ було відібрано, доставлено на зберігання на спеціальний майданчик. Просить звільнити автомобіль з-під арешту та визнати за ним право власності на останні, оскільки правомірно набув право власності на даний транспортний засіб, а дана постанова виконавця щодо майна [PERSON], в подальшому відібрання автомобіля, перешкоджає йому в користуванні автомобілем та позбавляє можливості в повному обсязі здійснювати свої права, як власника автомобіля. [PERSON], до початку судового засідання, подав письмову заяву з проханням справу слухати у його відсутності, заявлений позов підтримує повністю, просить його задовольнити. [PERSON] в судове засідання не з»явився, подав письмову заяву з проханням справу слухати у його відсутності, оскільки проходить службу в Збройних силах України, позов визнав, підтвердив факт продажу автомобіля [NUMBER] позивачу. Представник третьої особи, відділу Галицького ВДВС Львівського МУЮ за викликом суду не з»явився, причини неявки суду не повідомив. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі сторін, представника третьої особи, суд, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів, без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами. Вивчивши матеріали справи, перевіривши інші докази, зібрані в справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. На підставі ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами 15 серпня 2014 року було укладено договір, на підставі якого відповідачем [PERSON] видано довіреність [PERSON] НАА 220522, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 1108, у відповідності до якої відповідач передав автомобіль марки ВАЗ 210930, 2006 року випуску колір синій шасі (кузов, рама) № Y6D21093060018909, реєстраційний номер [NUMBER] (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії САТ № 815293, виданого ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Львова та Пустомитівського району 24.04.2014 року). (а.с. 10) Факт укладення угоди щодо купівлі-продажу вище згаданого автомобіля підтверджується написаною власноручно [PERSON] розпискою від 15.08.2014 р. (а.с.-3). Згідно з ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 239 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Як встановлено в судовому засіданні, через брак коштів та в силу інших обставин, позивач не зняв автомобіль з обліку в ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Львів та Пустомитівського району та не перереєстрував на своє імя. В травні 2015 року, позивач, під час керування спірним автомобілем, був зупинений працівниками ДАІ, від яких дізнався про наявність постанови головного державного виконавця Левко Л.Р. від 22.04.2015 року, на підставі якої оголошено розшук майна боржника, що належить [PERSON], в тому числі і придбаний позивачем автомобіль. Транспортний засіб працівниками ДАІ було відібрано від позивача та доставлено для зберігання, до вирішення даного питання щодо розшуку майна боржника, на спец майданчик. За правилами ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно ч. 1 ст. 59 даного закону, майно, на яке накладено арешт, за винятком майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису. Постановою головного державного виконавця Галицького відділу ДВС Львівського міського управління юстиції [PERSON] від 17.07.2015 року Серії ВП № 45823662, знято транспортний засіб з розшуку, накладений відповідно до постанови від 22.04.2015 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 р. відповідно до ЗУ "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти будь-які угоди щодо свого майна, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Накладенням арешту порушується право позивача як власника автомобіля на здійснення права власності, передбаченого ст.41 Конституції України, ст. 319 ЦК України та вимоги ст.321 ЦК України, яка передбачає непорушність права власності. Згідно з ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 27.08.1976р. № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису»(з наступними змінами та доповненнями) за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, суд повно, всесторонньо та об'єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що позивач добросовісно набув право власності на спірний автомобіль, тому позовні вимоги є підставними і підлягають до задоволення.

Outcome: approved