Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

[PERSON] в червні 2016 року, через свого представника, заявила позов до колишнього чоловіка [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України дітьми сторін - малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у період весняних канікул з 20.03.2017 року по 01.04.2017 року до країни прямування - Арабська Республіка Єгипет, у супроводі матері, без згоди та супроводу батька, та про надання дозволу на виготовлення проїзних документів на право виїзду дітей за межі України. Позов мотивовано тим, що відповідач перешкоджає виїзду дітей за кордон, що суперечить їх інтересам. Ухвалою суду, на задоволення клопотання позивача, вимоги позову в частині надання дозволу на оформлення та виготовлення проїзних документів на дітей залишено без розгляду. Представник позивача [PERSON] подала заяву, за якою вимоги позову підтримала, просила розглянути справу без її участі з врахуванням наданих письмових пояснень та судових рішень наявних в матеріалах справи. [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, заперечень до позову не надходило. Між тим, судом в даній справі вже ухвалювалось заочне рішення, яке на задоволення заяви представника відповідача [PERSON] було скасоване. Відповідно до заяви про перегляд заочного рішення, [PERSON] просить в задоволенні позову відмовити, оскільки в противному будуть порушені права дітей, а батько та його близькі родичі, будуть позбавлені можливості виконання обов'язків з виховання дітей. Судом встановлено таке. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з серпня 2003 року по листопад 2014 року, від шлюбу мають дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09.04.2015 року, місце проживання визначено разом з матір'ю, встановлено способи і порядок участі батька у вихованні дітей. Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25.12.2015 року на відповідача покладено аліментні зобов'язання. Позивач 02.02.015 року, 06.04.2015 року, 04.09.2015, 22.09.2015 року, 13.10.2015 року, 23.10.2015 року зверталася до відповідача з вимогами з'явитися до приватного нотаріуса для надання дозволу на виїзд дітей за межі України з метою відпочинку та оздоровлення у період весняних та літніх канікул у супроводі матері. Дані звернення залишились без відповіді. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2 ст. 155 СК України). Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та пп. 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року N 534), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку без згоди та супроводу батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до підпункту 1, абзацу одинадцятого пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон або за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 Правил). Отже діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. У разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. З матеріалів справи вбачається що [PERSON] має змогу та можливість організувати для свої дітей а саме: [PERSON] та [PERSON] виїзд за межі України для відпочинку та оздоровлення дітей що підтверджується довідкою з місця роботи (а.с. 74). Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування». Оскільки, поїздка дітей за кордон має на меті забезпечення їх відпочинку і оздоровлення, буде сприяти розширенню їх кругозору, тощо, то суд приходить до висновку, що така поїздка в інтересах дітей. Будь-яких даних, що вказували б на те, що позов заявлено з іншою метою, а рівно і даних, що перешкоджали б виїзду дітей за кордон, окрім відсутності згоди батька, матеріали справи не містять. Доводи сторони відповідача, про те, що позивачем чиняться перешкоди у спілкуванні та вихованні дітей, не підкріплені належними та допустимими доказами. Напроти, ці доводи спростовані. Так, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.10.2015р. було визначено порядок участі [PERSON] у спілкуванні та вихованні дітей. Проте, таке рішення відповідачем не виконується, позивач стверджує, що відповідач жодного разу не з'явився на побачення до дітей. До того ж, судами в рішеннях постановлених у спорах за участю сторін про визначення місця проживання дитини, про визначення аліментів, надання згоди на виїзд дітей за кордон без згоди батька, неодмінно відзначалось, що саме [PERSON] нехтує батьківськими обов'язками. Погоджується суд і з доводами позивача, що відповідач фактично використовує судову процедуру розгляду спору («судову тяганину»), щоб не допустити виконання законного і справедливого рішення. Так, рішення про надання дозволу на тимчасовий дітей за кордон без згоди батька, що були винесені судами за аналогічними позовами в 2015р., 2016р. залишились без виконання, оскільки на час набрання ними законної сили сплили строки на який надавався відповідний дозвіл. Напружений характер взаємин сторін, факти конфліктів між ними, наявність кримінальних проваджень за взаємними обвинуваченнями тощо, на переконання суду, не повинні впливати (ставитись в залежність) на права те інтереси дітей. Інші доводи відповідача та докази в їх обґрунтування правового значення для вирішення спору по суті не мають. За таких фактів та відповідних їм правовідносин, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у разі задоволення позову витрати понесені позивачем на забезпечення розгляду справи мають бути компенсовані відповідачем. На підставі наведених в рішенні норм закону,

Outcome: approved