Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з вищезазначеним позовом. В обґрунтуванні свого позову зазначив, що він є власником житлового будинку який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У вищевказаному будинку, крім позивача, зареєстрований відповідач - [PERSON], який не проживає у вказаному будинку з 17 травня 2003 року. У зв'язку з тим, що в зазначеному будинку зареєстрований відповідач, який фактично за цією адресою не проживає, позивач не може повною мірою, реалізувати своє право, на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідач жодної участі в сплаті комунальних послуг, а також поліпшенні стану квартири не приймає. У судовому засіданні позивач свій позов підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити його позовні вимоги, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої сторони надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечував. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 169 ч. 4, 224 ЦПК України. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 18 червня 1992 р. У вищевказаному будинку, що належить позивачу, зареєстрований його син [PERSON] Зазначений факт підтверджується інформацією наданою з Чугуївського РВ з обслуговування Чугуївського та Печенізького районів ГУМВС України в Харківській області № 7146 від 13.10.2015 р. Факт того, що відповідач [PERSON] дійсно не проживає в будинку за адресою: [ADDRESS], з 17 травня 2003 року підтверджується довідкою № 3002 від 10.11.2015 р. виданою селищним головою с. Тернова, Чугуївського району Харківської області. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У зв'язку з тим, що в будинку позивача зареєстрований відповідач, який фактично там не проживає, позивач, як власник, не може повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та законом на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Стаття 383 Цивільного Кодексу України передбачає, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. Стаття 3 Сімейного Кодексу України визнає сім'ю спільне проживання осіб, що пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Статтею 321 Цивільного кодексу України передбачена непорушність права власності, отже, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В частині 4 статті 156 Житлового кодексу України зазначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Частиною 2 статті 64 визначено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Отже, у відповідності до ст. 156 ЖК України, відповідач є членом сім'ї позивача. Враховуючи, що відповідач є членом сім'ї позивача, а також оскільки у позивача особисто з відповідачем не було ніяких письмових домовленостей стосовно проживання у вище вказаному помешканні, позивач має право на захист своїх прав власника і вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних прав від 07.02.2014 р. №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Крім цього, відповідно до п.3 вищезазначеної Постанови Пленуму ВССУ, суд, ухвалюючи рішення, згідно з частиною першою статті 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтею 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника втрачає право на користування житлом в будинку (квартирі), що належить громадянину на праві власності, у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім'ї права користування помешканням. Враховуючи, що відповідач є членом сім'ї власника будинку, та з огляду на відсутність доказів наявності між сторонами домовленості про збереження за відповідачем права користування житлом понад строк, встановлений ч.2 ст. 405 ЦК України, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що відповідач понад встановлений ч. 2 ст. 405 ЦК України строк не проживає у будинку за адресою: [ADDRESS], що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування цим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved