Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

30.09.2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовними вимогами, якими просить: - встановити факт родинних відносин між [PERSON] , померлим [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме те, що вони являються чоловіком та дружиною; - встановити факт належності [PERSON] , померлій [INFO] , 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0581 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , переданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №463921, виданого 12.05.2010 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011050700517; - визнати за [PERSON] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , право власності на: земельну ділянку площею 0,0581 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , переданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки - 5110600000:01:013:0022 та житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що письмовою відповіддю приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Гончарової О.С. № 190/02-14 від 08.09.2020 року позивачу було повідомлено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, якою позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3, ст. 200 ЦПК України - за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 04.08.1970 року, посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори в реєстрі № 2-4655, [PERSON] та [PERSON] була виділена земельна ділянка для будівництва житлового будинку, на якій був побудований житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки від наданої комунальним підприємством «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 29.10.2020 року за № 1272, власниками житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] , на підставі договору забудови, реєстр № 2-4655, посвідченого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою від 04.08.1970 року. Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , виготовленого 30.09.2020 року ФОП [PERSON] , вказаний житловий будинок збудовано у 1990 році. Згідно листа № 12/5 - 126 від 23.03.1999 року Державного комітету будівництва архітектури та житлової політики України об`єкти, які були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року прийняттю в експлуатацію не підлягають. Відповідно до листа Державної архітектурно - будівельної інспекції України від 01.09.2011 року № 40 - 12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року», житлові будинки збудовані до 05.08.1992 року не підлягають прийняттю в експлуатацію. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України - суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Факт належності [PERSON] , померлій [INFO] , 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0581 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , переданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №463921, виданого 12.05.2010 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011050700517, підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК №463921, виданим 12.05.2010 року, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011050700517, згідно якого ім`я співвласників зазначені « [PERSON] » та « [PERSON] ». Таким чином, при видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №463921, виданого 12.05.2010 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011050700517, допущено помилку, у написанні по батькові співвласника земельної ділянки, а саме, вказано « [PERSON] » замість « [PERSON] ». Згідно до ст. 1216 ЦК України - спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 20.10.2012 року, [PERSON] померла [INFO] . Після смерті [PERSON] , згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить: 1/2 частка земельної ділянки площею 0,0581 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , передана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки - 5110600000:01:013:0022 та 1/2 частки житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України - у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 61505737 від 02.09.2020 року, наданої приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Гончаровою О.С., інформація про заповіт, складений та посвідчений від імені [PERSON] - відсутня. Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України - спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті [PERSON] являються: - дочка [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 29.12.1962 року та свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 27.11.1982 року; - чоловік [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 04.12.1961 року. Інших спадкоємців, які заявили свої права на спадкове майно, немає. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України - для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України - спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Встановлено, що [PERSON] на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем, що підтверджено відповідними записами про реєстрацію місця проживання в будинковій книзі, тобто вважається таким, який прийняв спадщину. Крім того, встановлено, що [PERSON] спадщину не прийняла. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 02.03.2020 року, [PERSON] помер [INFO] . Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1233 ЦК - заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Встановлено, що 23.02.2015 року, [PERSON] залишив заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Ляпустіною Т.І. за №390, згідно умов якого, все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і все те, що на день смерті належатиме йому, і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] , [INFO] . Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 62497989 від 17.11.2020 року, наданої приватним нотаріусом Гончаровою О.С., заповіт [PERSON] від 23.02.2015 року, зареєстрований за № 390, не змінювався та не скасовувався. Згідно ч.1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Осіб, які відповідно до вимог ч. 1 ст. 1241 ЦК України мають право на обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту, немає. Статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України - спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Встановлено, що позивач [PERSON] у встановлений законом строк звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом, тобто вважається такою, яка прийняла спадщину. Письмовою відповіддю приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Гончарової О.С. № 190/02-14 від 08.09.2020 року позивачу було повідомлено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Приймаючи до уваги, що іншим (крім судового) шляхом захистити права позивачів неможливо, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання права власності на спадкове майно та право позивачів на спадщину таким, що підлягає захисту в зв`язку з чим задовольняє позов. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved