Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

19.03.2014 р. позивач звернувся до суду з позовом до ДП «Селидіввугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров»я, в якому зазначив що він тривалий час , з 27.02.1974 р. по 12.11.2013 р. працював у ВП «шахта Україна» ДП «Селидіввугілля» в умовах впливу шкідливих умов гірничого виробництва, що призвело до виникнення професійного захворювання. За результатом огляду обласної медико-соціальною експертною комісією м.Донецька його визнано інвалідом другої групи та встановлено факт втрати професійної працездатності за сукупністю 65% безстроково, з яких 25% у зв»язку з профзахворюванням, 40 % - з трудовим каліцтвом від 06.11.1990 р. Вважає, що внаслідок тривалого часу роботи у шкідливих умовах йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює 8000 грн. Просить суд, стягнути з відповідача на його користь 8000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав заяву, в якій просить розглянути справу в його відсутність за участю його представника [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала, просила задовольнити у повному обсязі та стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 500 гривень. Представник відповідача за довіреністю, Старенченко Ф.І. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в обґрунтування своїх заперечень зазначила, що відповідно до ч.2 ст.237-1 КЗпП України порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Законодавством України визначено, що моральна шкода підлягає відшкодуванню Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві за його рахунок. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції ФССНВВ та ПЗ України у Кіровоградській області № 1-рп/2004 від 27 січня 2004 року, визначено, що до осіб, що підлягають обов»язковому соціальному страхуванню відповідно до Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не застосовується передбачене ст..237-1 КЗпП України і ст.1167 ЦК України відшкодування моральної шкоди, як один із засобів захисту особистих немайнових прав громадян, що відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, або власником чи уповноваженим ним органом. Просив суд, відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи за довіреністю Шашков В.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в обґрунтування своїх заперечень зазначив, що з позовними вимогами не згодний в повному обсязі, оскільки документи, на які посилається позивач, а саме - довідка МСЕК та акт про розслідування професійного захворювання, є документами, що підтверджують тільки факт професійного захворювання і встановлення в зв»язку з цим стійкої втрати професійної працездатності і ніяким чином не можуть бути доказом заподіяння моральної шкоди. Відділення вважає, що посилання на ці докази, як на єдину підставу для відшкодування моральної шкоди, є безпідставними. На підставі викладеного, просить суд відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Приписами статті 46 Конституції України (254к/96-ВР) закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що [PERSON] тривалий час з 27.02.1974 р. по 12.11.2013 р. працював у ВП «шахта Україна» ДП «Селидіввугілля». Був звільнений за п.2 ст.40 КЗпП України, що підтверджено трудовою книжкою. Загальний стаж його роботи складає 36 років 06 місяців. Згідно епікризу з історії хвороби № 19330 [PERSON] встановлено діагноз: хронічне обструктивне захворювання легенів другої стадії у фазі загострення. Ускладнення: "Дифузний пневмосклероз. Емфізема легенів. Легенева недостатність другої ступеню". Згідно медичного висновку № 2843/2382, складеного 20.12.2013 р. лікарсько-експертною комісією Обласної клінічної лікарні профзахворювань, діагноз встановленого захворювання: хронічний бронхіт пилової етіології, ускладнений легеневою недостатністю першого ступеня. Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 27.12.2013 р., затвердженого начальником Селидівського міжміського відділу Головного управління Держсанепідслужби у Донецькій області Лесів Н.А., професійне захворювання виникло з причини тривалої роботи в умовах запиленості гірничих виробок, яка перевищувала гранічно - допустиму концентрацію в 5-38 разів. За висновком комісії про наявність шкідливих умов праці, атестація робочих місць на шахті проводилась згідно наказу № 1-1ОТ від 01.02.2010 р., дані про умови праці працівників внесено до списку № 1. Згідно довідок МСЕК № 243058, № 492591 06.02.2014 р. за результатом огляду, [PERSON] визнано інвалідом другої групи та встановлено факт втрати професійної працездатності за сукупністю 65% безстроково, з яких 25% у зв»язку з профзахворюванням, 40 % - з трудовим каліцтвом від 06.11.1990 р. Приписами статті 153 Кодексу законів про працю України та статті 13 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Статтею 237-1 Кодексу законів про працю України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до положень статей 153, 171 Кодексу законів про працю України та статті 22 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ «Про охорону праці» забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці на всіх підприємствах, в установах, організаціях покладається на власника або уповноважений ним орган. Роботодавець повинен організувати розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України за погодженням з всеукраїнським об'єднанням профспілок. На виконання вимог закону постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року № 1112 «Деякі питання розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництвах» затверджено відповідний Порядок НПАОП 0.00-6.02-04 (далі - Порядок), яким визначена процедура проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій, що сталися на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форм власності. Пунктами 42, 46, 51 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року № 1112, передбачено, що з'ясування обставин і причин нещасного випадку, встановлення кола осіб, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці, складання акта розслідування нещасного випадку форми Н-5, а також акта про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, форми Н-1, належить до компетенції спеціальної комісії. Отже, порядок установлення факту професійного захворювання на виробництві визначено законом. Рішенням Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 визнано, що зазначеними законодавчими змінами право цієї категорії громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Обґрунтовуючи вимоги про наявність факту спричинення та розміру компенсації моральної шкоди, позивач у позовній заяві зазначив, що в результаті отримання професійного захворювання у зв'язку з погіршенням стану здоров'я він був змушений залишити роботу, частково (25%) втратив професійну працездатність. За станом здоров'я він обмежений у побуті, у зв'язку з отриманим захворюванням він знаходиться під наглядом лікарів, проходить систематичні курси стаціонарного і амбулаторного лікування у медичних закладах. Унаслідок цього порушені його звичайні соціальні зв'язки, по теперішній час його здоров'я не покращується, він продовжує хворіти і вимушений для підтримання свого здоров'я знову звертатися до лікувальних закладів. Втрата ним працездатності призвела до порушення життєвих зв'язків і потребують для цього додаткових зусиль для організації свого життя. Отриманих виплат у зв'язку з втратою професійної працездатності повною мірою не можуть відшкодувати ті витрати, які понесені ним по теперішній час направлені на поновлення і нормалізацію стану здоров'я. Компенсація моральної шкоди оцінюється позивачем у розмірі 8000,00 грн. Відповідно до Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, питання визначення спричинення моральної шкоди працівникам при отримання професійного захворювання не входить до прав і обов'язків комісії (пункт 11). Крім того, у пункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рн/2004 вказано, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Приймаючи до уваги встановлені при розгляді справи безспірні обставини: факт отримання [PERSON] професійного захворювання на виробництві, яке призвело до стійкої втрати професійної працездатності 25%, необхідність постійного лікування, суд визнає, що професійне захворювання зумовило порушення нормальних життєвих зв'язків позивача, негативно відбилося на його фізичному та психічному стані, змусили змінити спосіб життя, і таким чином, [PERSON] завдана моральна шкода. Визнаючи розмір компенсації, що підлягає стягненню на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги конкретні обставини захворювання, ступінь його тяжкості, характер та глибину пов'язаних з цим моральних і фізичних страждань, ступінь вимушеного порушення нормального укладу його життя та необхідність докладання для його організації додаткових зусиль, та, виходячи із суті позовних вимог, засад розумності і справедливості, встановлює суму відшкодування у розмірі 8000 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати, які складаються з надання послуг правової допомоги та судового збору. Відповідно до положень статті 88 ЦПК України документально підтверджені судові витрати позивача, стягуються з відповідача на його користь пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Позивачем документально підтверджено судові витрати Договором про надання юридичної допомоги, складеним між [PERSON] та АО «Адвокатська контора № 1» в особі голови правління Косенок О.М., згідно з яким вартість послуг за надання правової допомоги складає 500 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 4 від 20.02.2014 р.. Відповідно до статті 1 Закону України «про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, які складаються із витрат на правову допомогу в сумі 500 грн. підлягають задоволенню. Позивачем при зверненні до суду за захистом порушеного права судові витрати не понесені. Приймаючи до уваги, що позивач, на користь якого постановлене рішення, звільнений від сплати судових витрат при зверненні з даним позовом до суду, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved