Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

30.10.2017 року представник позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, яким просив суд зняти арешт, накладений Костопільським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області на підставі постанови №143/2000 від 06.12.2000р., зареєстрований у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна Костопільською районною державною нотаріальною конторою 26.08.2008р. за №7796227, щодо об'єктів нерухомого майна, належних [PERSON] (ідент. номер [NUMBER]), а саме щодо: невизначеного майна, житлового будинку. В обґрунтування позову зазначив, що в вересні 2017 року позивач мав намір укласти договір купівлі-продажу належної йому земельної ділянки, що розташована в [ADDRESS]. Під час підготовки договору до укладення, нотаріусом було встановлено, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження за параметрами запиту «ПІБ ВЛАСНИКА» міститься інформація про обтяження, зареєстроване за власником -[PERSON], тип обтяження: арешт, об'єкт обтяження: нєвизначене майно, житловий будинок. Вказаний арешт був зареєстровано 26.08.2008 року Костопільською районною державною нотаріальною конторою Рівненської області на підставі постанови Державної виконавчої служби №143/2000 від 16.12.2000 року. На письмові запити нотаріуса, Костопільська районна державна нотаріальна контора листом від 26.09.2017р. повідомила про наявні відомості про місцезнаходження або реєстрацію майна - село Гута Костопільського району Рівненської області, одданк не вказано, щодо яких об'єктів - невизначеного майна чи житлового будинку, - зазначено їх місцерозташування. Інших відомостей щодо ідентифікації особи власника та майна відсутні. Крім того, згідно листа Костопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 06.10.2017 року, останні зазначили, що у відділі відсутні відомості які б дозволили більш повно ідентифікувати особу власника та майно, на яке накладено арешт. В зв'язку з тим, що неможливо однозначно ідентифікувати майно, на яке накладено обтяження та/або особу - власника арештованого майна, нотаріусом було відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу. На даний момент у відділі виконавчої служби взагалі відсутні відомості про арешт. Таким чином на даний час на належне йому майно безпідставно існує накладання заборони його відчуження, в чому порушуються його права щодо розпорядження своєю законною власністю. У зв'язку з цим позивач і звернувся до суду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, повідомив суд, що жодних боргових зобов'язань у позивача немає. Крім того, позивач за своє життя жодного разу не був в Костопільському районі Рівненської області. Заперечив також в судовому засіданні щодо наявності виконавчих проваджень, наявності майна в іпотеці чи заставі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки на його місцезнаходження, про причини неявки не повідомив, клопотання про перенесення розгляду справи суду не надав. Відповідно до вимог ст.ст.169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи представник позивача не заперечував Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в справі матеріали, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову. Так, судом встановлено, що на підставі Державного акту на земельну ділянку Серія [NUMBER], позивач [PERSON], являється власником земельної ділянки площею 0,1966 га, що розташована в [ADDRESS] (а.с.3). 23 вересня 2017 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Котлярової Т.І. з наміром посвідчити договір купівлі-продажу належної йому земельної ділянки. Під час підготовки договору до укладення нотаріусом було встановлено, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження за параметрами запиту «ПІБ ВЛАСНИКА» міститься інформація про обтяження, зареєстроване за власником - [PERSON], тип обтяження: арешт, об'єкт обтяження: нєвизначене майно, житловий будинок ( а.с.4). Згідно згаданої довідки, арешт було зареєстровано 26.08.2008 року Костопільською районною державною нотаріальною конторою Рівненської області на підставі постанови Державної виконавчої служби №143/2000 від 16.12.2000 року. На письмові запити нотаріуса, Костопільська районна державна нотаріальна контора листом від 26.09.2017р (а.с.5). повідомила про наявні відомості про місцезнаходження або реєстрацію майна - село Гута Костопільського району Рівненської області, однак не вказано, щодо яких об'єктів - невизначеного майна чи житлового будинку - зазначено їх місцерозташування. Інших відомостей щодо ідентифікації особи власника та майна відсутні. З даних листа Костопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 06.10.2017 року (а.с.6), слідує, що у відділі відсутні відомості які б дозволили більш повно ідентифікувати особу власника та майно, на яке накладено арешт. З огляду на це, листом від 21.10.2017 року, нотаріус повідомив позивачу, що посвідчити договір купівлі-продажу земельної ділянки не можливо, оскільки неможливо однозначно ідентифікувати майно, на яке накладено обтяження та/або особу - власника арештованого майна та рекомендовано звернутись до суду (а.с.7) Відповідно до Конвенції про захист прав людини та основних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України передбачено непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканості, а в водночас і в недоторканості самого майна власності. Всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема і з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 6 від 27.08.76 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» «за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Аналогічна позиція щодо належних відповідачів при розгляді позовів про зняття арешту ( боржник та особа, в інтересах якої накладено арешт) викладена в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 N 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» в п. 16. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідносин, припинення правовідносин, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом даної норми власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно із ч. 5 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження", у незавершеному виконавчому провадженні арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Враховуючи, що [PERSON] є власником вказаного майна, при реєстрації арешту саме виконавча служба не вказала достатніх даних для однозначної ідентифікації особи та майна, крім того на даний момент у відділі виконавчої служби взагалі відсутні відомості про арешт, також ту обставину, що наявність вказаного арешту фактично позбавляє позивача в повному обсязі розпоряджатись своєю власністю, суд вважає за необхідне позов задовольнити. Судові витрати за розгляд позовних вимог покласти на позивача, який сплатив їх при поданні позову до суду, за клопотання останнього. Враховуючи зазначене та

Outcome: approved