Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Старосамбірської державної нотаріальної контори про визнання права власності на спадкове майно, в якій зазначає, що він народився [INFO] в с. Велика Лінина Старосамбірського району Львівської області. На даний час спільно з своєю сім»єю проживає в с. Дуліби Стрий\-ського району Львівської області. В с. Велика Лінина проживає його мама, яка до часу смерті піклувалась сусідкою та своєю знайомою - [PERSON], яка померла у віці 86 років, [INFO]. [PERSON] 28 березня 2013 року був складений заповіт на все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалась в його користь. Цей заповіт зареєстровано в реєстрі за № 12 та посвідчено секретарем Великолінинської сільської ради та до часу смерті [PERSON] [INFO] не змінювався і не скасовувався. [PERSON] проживала в будинку [ADDRESS] і цей будинок він успадковує за заповітом. Звернувся в Старосамбірську державну нотаріальну контору в лютому 2014 року для того, щоб подати заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], однак, державним нотаріусом йому було відмовлено в прийнятті заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, так як в нього не було свідоцтва про право власності на будинок [ADDRESS], спадкодавець йому такого свідоцтва не передавала, рекомендовано звернутись до суду з питань визнання права на майно, яке належало [PERSON], та з питань успадкування майна за заповітом. Звертався в реєстраційну службу Старосамбірського районного управління юстиції для реєстрації права власності на будинок [ADDRESS], однак, йому було рекомендовано звернутись до нотаріуса для оформлення спадщини, посилаючись на відсутність свідоцтва про право на спадщину. Старосамбірською державною нотаріальною конторою після його повторного звернення з представленням ксерокопії свідоцтва про право власності на житловий будинок, де проживала спадкодавець [PERSON], технічного паспорта на його ім'я, довідки № 196 Великолінинської сільської ради, а також інших документів, йому було заявлено, що вироблення свідоцтва про право власності на житловий будинок [ADDRESS] як і реєстрація права власності на вказаний будинок є неможливою, через відсутність оригіналу свідоцтва про право власності [PERSON] і запропоновано звернення до суду по питанню успадкування майна за заповітом. Просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок [ADDRESS], провести в державного нотаріуса Старосамбірського нотаріального округу Львівської області державну реєстрацію прав на нерухоме майно (садиби [ADDRESS]) за [PERSON], визнати, що будинок [ADDRESS] та [ADDRESS] являлись одним будинком в якому проживала спадко\-давець [PERSON] В подальшому, позивач подав до суду уточнену позовну заяву, змінивши відповідача та залучивши третіх осіб по справі, тобто подав до суду позовну заяву до Великолінської сільської ради Старосамбірського району Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, - Старосамбірська державна нотаріальна контора та Старосамбірське районне управління юстиції, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований по [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом. В судове засідання позивач не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник позивача позовні вимоги підтримав та дав пояснення, аналогічні, викладеним у позовній заяві. Представник відповідача Великолінинської сільської ради Старосамбірського району позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник третьої особи - приватний нотаріус Старосамбірського районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи повідомлялася належним чином. Проте, до суду від неї поступили заяви про розгляд справи у її відсутності (а.с.47,63). Представник третьої особи - Старосамбірського районного управління юстиції Львівської області - Трач В.І. проти позову не заперечив. Заслухавши представників сторін та третьої особи - Старосамбірського районного управління юстиції Львівської області Трача В.І., дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, мотивуючи це наступним. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Заповітом, посвідченим 28.03.2013 року секретарем виконавчого комітету Великолінинської сільської ради Старосамбірського району Львівської області, [PERSON], проживаюча в [ADDRESS], на випадок своєї смерті зробила розпорядження, що все її майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що за законом матиме право, заповіла у власність [PERSON] (а.с.8). Відповідно до свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] у віці 86 років (а.с. 19). Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.90) у такому 18.10.2013 року заведена спадкова справа померлого [INFO] спадкодавця [PERSON]. З наявних у матеріалах справи документах вбачається, що спадщина [PERSON] складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS]. Згідно роз»яснень Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» в п.1 зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. Відповідно до ч. 1ст. 1223 право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 2 даної статті передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. В ч. 5 цієї статті вказано, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття, та ч.1 ст.1270 цього ж кодексу для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, позивач має право на спадкування, оскільки визначений у вищевказаному заповіті, із спадкодавцем разом не проживав(а.с.82), однак, вчасно, в шестимісячний термін після смерті [PERSON], особисто звернувся із письмовою заявою - 18.10.2013 року, в нотаріальну контору про прийняття спадщини(а.с.178). Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. У відповідності до ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, що і було зроблено позивачем 17.02.2014 року (а.с.91). У відповідності із листом завідуючої Старосамбірської державної нотаріальної контори від 17.02.2014 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом померлої [INFO] [PERSON] у зв'язку з не представленням спадкоємцем свідоцтва про право власності спадкодавиці на житловий будинок [ADDRESS], а для визначення права на майно та з питань успадкування майна за заповітом рекомендовано звертатися до суду. За змістом п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З довідки (а.с.101) вбачається, що і виконком Великолінинської сільської ради також відмовив позивачу в оформленні права власності на даний житловий будинок з посиланням на те, що на даний час до компетенції сільської ради не входить вирішення даного питання. Однак, на виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.85 № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25.05.90 №69, а в подальшому, наказами Міністерства статистики України № 48 від 22.02.1995 року «Про затвердження форм та Інструкції по веденню по господарського обліку в сільських радах народних депутатів(наказ втратив чинність на підставі наказу Держкомстату№ 234 від 17.07.2000 року), згідно яких, записи щодо суспільної групи господарства в погосподарських книгах свідчили про правомірність забудови і прирівнювались до правовстановлюючих документів, тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади, що підтверджують право приватної власності. У судовому засіданні документально з»ясовано, чого не заперечували представники сторін та третьої особи, а саме: - з виписок з погосподарських книг Великолінинської сільської ради Старосамбірського району Львівської області по с. Велика Лінина за 1986-1990, 1991-1995,1996-2000,2006-2010 роки (а.с.102-105), довідок (а.с. 82,97,100) відомо, що [PERSON] до дня смерті - [INFO], проживала і була зареєстрована у житловому будинку [ADDRESS], проживала сама, була єдиним і останнім членом колгоспного двору, вела господарство, працювала у колгоспі, будучи й членом колгоспу ім. Л.Галицького (Леніна) і правонаступників. Майно, будинок [ADDRESS], є майном колишнього колгоспного двору. Також в цих погосподарських книгах зазначено, а саме: в розділі 111, що будови, які є особистою власністю господарства, є житловий будинок, який побудований у 1969 році, загальна площа якого становить - 65 м2, і розділі 1У - « всього землі ( в сотих гектара)» - 0,35 га(а.с.104); - довідками виконавчого комітету Великолінинської сільської ради Старосамбірського району Львівської області також підтверджено те, що: за житловим будинком в [ADDRESS] закріплена земельна ділянка для будівництва і обслуговування даного житлового будинку площею 0,14 га, власником будинку була [PERSON], яка померла [INFO](а.с.95,98); згідно записів по- господарських книг за 1986-1990 роки, з 1991 по 1995 роки, починаючи з 1986 року по 2013 роки, в тому числі станом на 01.07.1990 року, 15.04.1991 року та станом до дня смерті [PERSON] - [INFO], остання була зареєстрована і постійно проживала одна у власному житловому будинку по [ADDRESS](а.с.99), спадкоємців у померлої, які б мали право на обов»язкову частку у спадщині, немає(а.с.96); -із технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду [ADDRESS], складеного 31.03.2014 року, вбачається, що інвентаризаційна вартість даного житлового будинку, господарських будівель та споруд становить 33507 гривень 00 копійок (а.с.31-35). Станом на час набрання чинності Закону України «Про власність» від 15 квітня 1991 року головою колгоспного двору була [PERSON], що підтверджується виписками з погосподарських книг за 1991-1995 роки по с. В.Лінина (долучена до справи). Відповідно до роз'яснень, що викладені в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22.12.95 №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору., а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років поспіль до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в навчальному закладі, хвороба). Отже, до 15 квітня 1991 року [PERSON] не втратила права на частку в майні, яке належало колгоспному двору (розташований по [ADDRESS]), і збереглося після припинення його існування. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарських книгах, [PERSON] не зверталася до Великолінинської сільської ради із заявою про винесення рішення щодо оформлення права власності на житловий будинок [ADDRESS], та своє право власності на будинок у бюро технічної інвентаризації не зареєструвала(не оформила). Відповідно до наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127 «Про затвердження Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна» з подальшими змінами та доповненнями не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року. Відповідну до ст.16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як видно з представлених доказів, будинок 1969 року побудови знаходиться в сільському населеному пункті, має в ньому окремий порядковий номер, зареєстрований в погосподарських книгах, дане будиноволодіння є колгоспним двором, яким володіли багато років, інші особи на володіння та користування даним будинком на підставах, передбачених законом, своїх прав не заявляють, придатність будинку для проживання ніким не оспорюється. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, а також якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.344, ч.2 ст.382, ст.392 ЦК України). Крім того, згідно ч.4 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. А у відповідності до п.5 ч.1 ст.19 вищезазначеного Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили. За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених позивачем вимог, та на підставі наданих сторонами та третіми особами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, враховуючи, що [PERSON] була фактичним власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS], хоча і належним чином не оформила права власності на таке, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачем права власності на вищевказане будинковолодіння, оскільки він прийняв спадщину після смерті [PERSON] і не може в позасудовому порядку оформити право власності на дане будинковолодіння через відмову нотаріуса вчинити такі дії за відсутності правовстановлюючих документів. На підставі наведеного,

Outcome: approved