Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа - служба у справах дітей, молоді та спорту виконкому Золотоніської міської ради, про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначалося, що 20 жовтня 2011 року сторони уклали шлюб. Від шлюбу у них народилося два сина, а саме [PERSON] та [PERSON] . Під час шлюбу ними придбано житловий будинок з надвірними спорудами, право власності на який згідно зі свідоцтвом зареєстровано за відповідачем. При цьому земельна ділянка, на якій розміщений житловий будинок, була неприватизована, проте згодом відповідач отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку. Позивач стверджувала, що вказане нерухоме майно належить їй і відповідачу на праві спільної сумісної власності. На даний час позивач змушена виїхати з вказаного будинку разом з дітьми, та проживає з ними окремо. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що діти проживають разом з позивачем, остання просила визнати за нею право власності на 2/3 житлового будинку з надвірними спорудами та присадибної ділянки. Відповідач подав зустрічний позов про визнання житлового будинку та земельної ділянки особистою власністю одного з подружжя, в обґрунтування якого зазначив, що дійсно сторони перебували у шлюбі, однак шлюб між ними розірвано на підставі рішення суду. Позивач у первісному позові не ставить вимоги про визнання житлового будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, відповідач стверджував, що позивачем за спільні сімейні кошти не придбано жодного рухомого чи нерухомого майна, яке б підлягало розподілу, як спільне сумісне майно подружжя. Водночас кошти для придбання житлового будинку відповідач отримав у борг відповідно до розписки у с воєї матері [PERSON] . До того ж спірний житловий будинок придбаний за домовленістю із батьками відповідача для подальшого їх проживання. При цьому відповідач згодом повинен був придбати інше нерухоме майно для проживання своєї сім`ї поруч з вказаним житловим будинком. Батько відповідача [PERSON] за власні кошти облаштував покрівлю, утеплював фасад будинку, переобладнав систему опалення та проводив інші роботи. Позивач з 2011 по 2014 роки самостійних доходів не мала, оскільки не працювала. Разом з тим вказував, що позивач не давала своєї згоди на оформлення боргових зобов`язань та не вживала заходів щодо повернення позики. За таких обставин відповідач вважав житловий будинок та земельну ділянку його особистою приватною власністю, а тому у задоволенні первісного позову просив відмовити повністю та визнати вказане нерухоме майно його особистою приватною власністю. 27 квітня 2017 року ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області зустрічну позовну заяву відповідача прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано в одне провадження (т. 1, а.с. 39). Не погоджуючись із зустрічним позовом, позивач подала заперечення, згідно з якими стверджувала, що житловий будинок з надвірними спорудами придбані за спільні кошти подружжя. Вважала, що боргова розписка складена пізніше дати її написання. При цьому вказувала, що у борговій розписці зазначено про її написання з доброї волі відповідача і членів його родини. Крім того, заперечувала існування домовленості між відповідачем та його батьками щодо придбання житлового будинку для їх подальшого проживання, оскільки вважала, що вони не були позбавлені можливості самостійно придбати нерухомість. До того ж позивач ставила під сумнів отримання відповідачем грошових коштів від [PERSON] , оскільки вважала, що частина коштів не отримувалися в банку останньою, а вносилася на її рахунок. Враховуючи викладене, посилаючись на норми законодавства, просила у задоволенні зустрічного позову відмовити. Ухвалами Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 12 червня 2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні позивача за зустрічним позовом [PERSON] та на стороні позивача службу у справах дітей виконкому Золотоніської міської ради за первісним позовом (т. 1, а.с. 48, 49). Відповідачем також подано письмову заяву, відповідно до якої останній вважав недоведеними будь-якими доказами твердження позивача про її участь у придбанні будинку за спільні кошти. Водночас не погодився із вимогою позивача щодо набуття права власності на частину земельної ділянки, оскільки остання була ним набута внаслідок приватизації, а тому є виключно його особистою приватною власністю. Крім того, зазначив, що зароблені ним грошові кошти використовувалися для потреб сім`ї та їх було недостатньо для накопичення щоб придбати житло. Позивач в цей час самостійних доходів не отримувала, оскільки перебувала в декретній відпустці (т. 1, а.с. 61-63). 15 січня 2018 року ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області провадження у справі зупинено у зв`язку зі смертю [PERSON] та до встановлення її правонаступників (т. 1, а.с. 97). Іншою ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 1 серпня 2018 року провадження у справі поновлено та залучено до участі у справі правонаступника третьої особи, на стороні позивача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] (т. 1, а.с. 103). На підставі розпорядження Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2019 року матеріали цивільної справи передані для розгляду до Чорнобаївського районного суду Черкаської області (т. 1, а.с. 131). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 1 квітня 2019 року головуючим суддею у цивільній справі визначено Чубая В.В. (т. 1, а.с. 134). Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 24 квітня 2019 року призначено підготовче засідання у справі (т. 1, а.с. 137). 12 вересня 2019 року ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до розгляду по суті (т. 1, а.с. 173-174). Під час судового розгляду учасники справи підтримували свої доводи і заперечення, виходячи з підстав, викладених у відповідних процесуальних документах. У судове засідання 19 березня 2021 року представник третьої особи [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку SMS-повідомлення, причини неявки суду невідомі (т. 2, а.с. 201). Водночас представником третьої особи направлено на адресу суду промову у дебатах, відповідно до якої останній проти задоволення первісного позову заперечив повністю і не визнав його. Разом з тим представник третьої особи погодився із зустрічним позовом (т. 2, а.с. 175-183). Від служби у справах дітей, молоді та спорту виконкому Золотоніської міської ради надійшли до суду заяви, відповідно до змісту яких остання просила суд розгляд справи проводити без участі представника та прийняти рішення згідно з чинним законодавством (т. 1, а.с. 167) і з урахуванням інтересів дітей (т. 2, а.с. 72-а). Допитаний під час судового розгляду свідок [PERSON] показав, що в 2013 році [PERSON] звернувся до нього з проханням з`їздити в с. Онопріївка Тальнівського району, оскільки його мати має намір передати йому велику суму грошей. Їх поїхало троє, а саме він, [PERSON] та [PERSON] . При цьому вони поїхали на автомобілі [PERSON] «Мерседес Віто». Забрали матір та поїхали до банку. В приміщенні банку мати отримала гроші в розмірі 17000,00 доларів США, які в подальшому передала [PERSON] для купівлі будинку. Однак безпосередньо під час отримання грошових коштів у приміщенні банку його не було. Грошові кошти перераховували у машині після отримання їх в банку. Факт передачі грошей засвідчив голова с. Онопріївка [PERSON] . Він особисто був у якості охоронця для [PERSON] . Гроші мати отримувала у м. Тальне. [PERSON] отримував гроші від матері у доларах США. Під час написання розписки про передачу грошей всього присутніх осіб було п`ятеро. Допитаний свідок [PERSON] показав, що [PERSON] попросив зробити дах будинку. Будівельні роботи проводилися під його керівництвом, зокрема ремонт даху будинку. Був складений відповідний договір та обумовлено суму 60000,00 гривень. Договір підписував батько [PERSON] - [PERSON] , який заплатив 20000,00 гривень авансу. В подальшому батьком було сплачено всю суму. Крім того, проводилися роботи по утепленню фасаду та інші роботи пов`язані із металоконструкціями. Роботи щодо ремонту даху, утеплення фасаду проводилися найманими бригадами працівників. Договори підряду він передавав [PERSON] , а той привозив вже підписані, тобто особисто він не бачив, щоб їх підписував батько. Акт виконаних робіт підписував особисто батько в його присутності. Допитаний свідок [PERSON] показав, що є сільським головою Онопріївської сільської ради. Мати [PERSON] проживала в с. Онопріївка. [PERSON] він знає, оскільки вона є дочкою [PERSON] . Весною 2013 року до нього звернулася [PERSON] та попросила бути присутнім при врученні грошових коштів сину. Нею було передано [PERSON] 16000,00 з лишком, чи близько 17000,00 доларів США. Це було у квітні-травні. Передача грошей відбулася у його робочому кабінеті. Крім нього, [PERSON] та [PERSON] , при передачі грошей були присутні ще двоє свідків, яких він не знав. На розписці він поставив свій підпис і завірив печаткою. На той час він був сільським головою. Купюри були номіналом по 100 доларів США. Гроші перераховував [PERSON] . Зі слів [PERSON] кошти передавалися для купівлі будинку. Хто писав текст розписки він не пам`ятає. Під час судового розгляду представник відповідача відмовився від допиту свідка [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та визначив відповідні до них правовідносини. 20 жовтня 2011 року між сторонами зареєстровано шлюб, який рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 травня 2016 року у справі № 712/5048/16-ц розірвано. Позивачу після розірвання шлюбу змінено шлюбне прізвище « [PERSON] » на дівоче прізвище « [PERSON] » (т. 1, а.с. 5). Позивач має трьох дітей, а саме сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 1 жовтня 2003 року серії [NUMBER] , та двох спільних з відповідачем синів, тобто [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 19 червня 2012 року серії [NUMBER] , і [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 10 лютого 2015 року серії [NUMBER] (т. 1, а.с. 6, 7, 8). 5 квітня 2013 року відповідач отримав в борг від своєї матері [PERSON] грошові кошти у розмірі 127840,00 гривень, що складає 16000,00 доларів США, для придбання будинку, що підтверджується копією розписки про отримання грошових коштів в борг для отримання нерухомості (т. 1, а.с. 30-31). Згідно з умовами, визначеними у розписці, в разі неповернення відповідачем отриманих в борг грошових коштів до 5 квітня 2017 року останній зобов`язується передати у власність [PERSON] спірний житловий будинок. Відповідно до копії свідоцтва від 7 травня 2013 року, виданого приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно В.І., посвідчено, що відповідачу належить на праві власності майно, яке складається з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . При цьому у свідоцтві зазначено, що будівлі розміщені на неприватизованій земельній ділянці (т. 1, а.с. 11). 7 травня 2013 року за відповідачем зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок, а 15 травня 2014 року на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1 га, кадастровий номер 7110400000:07:010:0199, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 12 січня 2017 року № 78008147 (т. 1, а.с. 13). 20 травня 2014 року відповідачу видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 21893425, згідно з яким останньому належить на праві приватної власності вказана земельна ділянка (т. 1, а.с. 12). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 24 листопада 2017 року серії [NUMBER] (т. 1, а.с. 91). Єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є її дочка [PERSON] , що підтверджується листом завідувача Тальнівської державної нотаріальної контори Космін В.О. від 26 липня 2018 року № 1083/01-16 (т. 1, а.с. 102). Судом встановлено, що [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу(справа № 695/1069/17), таухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 20 березня 2019 року провадження у ній зупинено до набрання законної сили рішення у цивільній справі, що розглядається. Відповідно до п.п. 3 і 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного, для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-612цс15. Таким чином сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, якщо спростовується презумпція спільності майна подружжя. Проте всупереч вказаному висновку позивачем взагалі не заявлено позовних вимог про визнання спірної нерухомості спільним сумісним майном подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За приписами ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З матеріалів справи вбачається, що мати позивача [PERSON] мала у своїй власності грошові кошти, а саме долари США, що підтверджується копіями виписок по карті клієнта з АТ КБ «Приватбанк`за період з 21 травня 2010 року по 21 червня 2017 року (т. 1, а.с. 55, 56). 5 лютого 2013 року [PERSON] отримала у АТ КБ «Приватбанк» грошові вклади у розмірі 9640,00; 9000,00; 273,41 доларів США, що підтвердждується копіями квитанцій (т. 1, а.с. 32). Відповідачем за 2011 рік отримано заробітної плати у розмірі 47792,23 гривень; за 2012 рік - 52187,55 гривень; з січня по травень 2013 року - 19722,72 гривень, що підтверджується копією довідки виданої Золотоніською об`єднаною ДПС ГУ ДФС у Черкаській області від 27 березня 2017 року № 2836/23-13-05-020 (т. 1, а.с. 19). Згідно з наявними в матеріалах справи копіями податкової звітності у позивача за 2012-2013 роки доходів не визначено (т. 1, а.с. 20-27). В подальшому батьком позивача [PERSON] проведено ряд ремонтних робіт вказаного будинку, що підтверджується копією договору підряду на переобладнання та утеплення даху від 2 вересня 2014 року на суму 59067,80 гривень (т. 2, а.с. 90-93); копією акту № Біл-000003 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 18 вересння 2014 року (т. 2, а.с. 94), копією товарного чеку від 19 вересня 2014 року на суму 59067,80 гривень (т. 2, а.с. 94-а); копією договору № 3 на виконання робіт по монтажу опалення для населення від 20 червня 2013 року (т. 2, а.с. 95), копією видаткової накладної № ПП-000888 від 23 червня 2013 року (т. 2, а.с. 96) та копіями товарних чеків (т. 2, а.с. 96-97) на загальну суму 31283,26 гривень; копією договору підряду на утеплення фасаду від 3 жовтня 2014 року на суму 60889,37 гривень (т. 2, а.с. 98-101), копією товарного чеку від 28 жовтня 2014 року на суму 60889,37 гривень (т. 2, а.с. 101-а), копією акту № Біл-000002 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 21 жовтня 2014 року (т. 2, а.с. 102). Таким чином відповідачем виконано вимоги процесуального закону та доведено факт придбання спірного житлового будинку за кошти, які надані йому в борг його матір`ю. При цьому боргова розписка недійсною у судовому порядку не визнавалася та окремо не спорювалася. Її оригінал оглянуто судом під час судового засідання. До того ж на даний час існує спір щодо повернення коштів за борговою розпискою, де сторонами є [PERSON] (третя особа) та [PERSON] (відповідач). Натомість позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що спірний будинок придбаний за кошти, що належали подружжю. Водночас факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджено у судовому засіданні показами свідків, а також узгоджується з наявними в матеріалах справах письмовими доказами. У п. 18-2 постанови Пленмуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав" вказано, що відповідно до положень ст.ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст.ст. 120 ЗК України, 377 ЦК України. Сторонами у справі не заперечувалося, що спірна земельна ділянка одержана відповідачем у власність саме шляхом приватизації вже після придбання розташованого на ній спірного житлового будинку за позичені грошові кошти, а тому не є майном, нажитим подружжям. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Виходячи зі змісту ст. 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути, зокрема визнання права. За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову у повному обсязі, оскільки такий спосіб захисту відповідатиме приписам діючого законодавства. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved