Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на іпотечне майно. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 29.08.2012 року між ним та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір позики, згідно до умов якого, [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність 247 783 грн. (що за курсом НБУ на дату займу в еквіваленті становило 31 000 доларів США). Згідно з п.2 договору [PERSON] зобов'язався повернути зазначену суму в строк до 29.11.2012 року в еквіваленті 31 000 доларів США за курсом НБУ на день повернення суми позики. В забезпечення зобов'язань [PERSON] за договором позики між сторонами було укладено договір іпотеки, посвідчений 29.08.2012 року приватним нотаріусом ХМНО Лазюк О.А., р.№256. Згідно з п.2 договору іпотеки на забезпечення основного зобов'язання [PERSON] передав [PERSON] в іпотеку нежитлові приміщення цокольного поверху №1а, 2а,4а,5а, 6а, 7а, VІІa загальною площею 79,1 кв.м. в житловому будинку [ADDRESS], які належать йому на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Тихоновою І.В. 10 серпня 2012 року. Відповідно до п.12 договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання [PERSON] забезпеченого іпотекою зобвязання позивач вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказаним застереженням відповідно до Закону сторони визначили такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки, як за рішенням суду або у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. У зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] свого зобов'язання за договором позики, [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з боржника заборгованості за договором позики в сумі 841 254,42 грн. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на нежитлові приміщення нежитлові приміщення цокольного поверху №1а, 2а,4а,5а, 6а, 7а, VІІa загальною площею 79,1 кв.м. в житловому будинку [ADDRESS]. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 січня 2016 року вказані позовні вимоги позивача задоволені до [PERSON], звернуте стягнення на предмет іпотеки, а саме: на зазначені вище нежитлові приміщення, шляхом визнання за [PERSON] права продати їх будь-якій особі-покупцеві у порядку, встановленому cm. 38 Закону України «Про іпотеку», з наданням всіх повноважень продавця (в тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на предмет іпотеки в органах нотаріату та місцевого самоврядування, виготовлення технічної документації, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримання будь-яких інших документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу) за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна на час його продажу.( Вказане рішення набрало законної сили 05.02.2016 року). Однак, листом приватного нотаріуса ХМНО Алекаєвої З.Б. від 26.10.2016 року за № 208/01-16 було відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії щодо посвідчення договору купівлі-продажу предмета іпотеки - нежитлових приміщень цокольного поверху №1а, 2а, 4а, 5а, 6а, 7а, VІІa загальною площею 79,1 кв.м. в житловому будинку [ADDRESS], у зв'язку з відсутністю в нього документа, який посвідчує право власності на ці приміщення або його дублікату. У зв'язку з чим, [PERSON] звернувся до ПН ХМНО Тихонової І.В. з заявою про видачу дублікатів правовстановлюючих документів, а саме : Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень цокольного поверху №1а, 2а,4а,5а, 6а, 7а, VІІa загальною площею 79,1 кв.м. в житловому будинку [ADDRESS] за №4872-В-С, посвідчений 10.08.2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою I.B., реєстровий № 496, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 10.08.2012 року, витяг № 11690330, номер правочину 5145879 та Договору про внесення змін до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень цокольного поверху №1а, 2а,4а,5а, 6а, 7а, Vila загальною площею 79,1 кв.м. в житловому будинку [ADDRESS] за № 4872-В-С, посвідчений 23.08.2012 року, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В., реєстровий № 531, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 23.08.2012 року, витяг № 11742754, номер правочину 5145879. Листом за № 21/01-16 від 28.07.2017 року ПН ХМНО Тихонова І.В. відмовила у вчиненні цієї нотаріальної дії. Відмову у вчиненні нотаріальної дії, вона аргументує посиланням на те, що дублікати нотаріально посвідчених документів видаються за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. Крім того, у своєму листі ПН ХМНО Тихонова І. В. також зазначила, що 20 червня 2017 року до неї надійшла заява від громадянки [PERSON], яка є спадкоємницею після померлого [INFO] [PERSON]. [PERSON] (Іпотекодавця), в якій вона повідомила про те, що нею було прийнято спадщину після померлого її чоловіка [PERSON], , вказані вище оригінали не втрачені та не зіпсовані, а знаходяться у неї на зберіганні, у звязку з чим та з метою захисту її прав, як спадкоємниці просить нотаріуса не вчинять будь-яких дій щодо видачі дублікатів вказаних вище Договорів та/або його представниками. Таким чином, на даний час [PERSON] не має змоги у визначений судовим рішенням спосіб задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, шляхом його продажу, у зв 'язку з відсутністю у нього правовстановлюючого документа на предмета іпотеки - нежитлові приміщення цокольного поверху №1а, 2а, 4а, 5а, 6а, 7а, VІІa загальною площею 49,1 кв.м. в житловому будинку [ADDRESS] у зв 'язку з тим, що таке його право не визнається та заперечується зі сторони спадкоємця [PERSON] - [PERSON] у зв*язку з чим він звернувся до суду. 05 лютого 2018 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] було подано до суду відзив на позов, в якому відповідач заперечувала проти задоволення позову, в обґрунтування заперечень представник відповідача зазначив, що судами вже було вирішено питання щодо звернення стягнення [PERSON] на іпотечне майно, яке є предметом даного позову. Крім того, позивач вже звертався до суду з позовом про визнання за ним права власності на майно, однак йому було відмовлено. На теперішній час законодавство України не передбачає можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності. 21.02.2018року представником позивача подано до суду клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] 26.02.2018року представником позивача подано відповідь на відзив відповідача [PERSON], в якому зазначено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 січня 2016 року був задоволений позов [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. За цим судовим рішенням позивачу надано право продажу предмету іпотеки - нежитлових приміщень цокольного поверху № 1а, 2а,4а, 5а, 6а, 7а, VІІa загальною площею 79,1 кв.м. в житловому будинку [ADDRESS] будь- якій особі-покупцеві у порядку, встановленому cm. 38 Закону України «Про іпотеку», з наданням всіх повноважень продавця (в тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на предмет іпотеки в органах нотаріату та місцевого самоврядування, виготовлення технічної документації, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримання будь-яких інших документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу). З метою реалізації наданого йому права на продаж [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Алекаєвої З.Б.. Однак, йому було відмовлено в оформленні та посвідченні договору купівлі-продажу, у зв'язку з відсутністю в нього правовстановлюючого документа на ці приміщення або його дублікату. На час постановления зазначеного рішення вказана квартира була зареєстрована на праві власності за боржником - [PERSON], у якого і знаходились оригінали правовстановлюючих документів необхідних для продажу майна, а саме договір купівлі-продажу нежитлових приміщень цокольного поверху №1а, 2а, 4а, 5а, 6а, 7а, VІІa загальною площею 79,1 кв.м. в житловому будинку [ADDRESS] за №4872-В-С, посвідчений 10.08.2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В., реєстровий № 496, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 10.08.2012року, витяг № 11690330, номер правочину 5145879 та Договір про внесення змін до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень цокольного поверху № 1а, 2а, 4а, 5а, 6а, 7а, VІІa загальною площею 79,1 кв.м. в житловому будинку [ADDRESS] за № 4872-В-С, посвідчений 23.08.2012 року, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В., реєстровий № 531, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 23.08.2012 року, витяг № 11742754, номер правочину 5145879. [INFO] [PERSON] помер. Оскільки, другий примірник зазначених договорів знаходиться у ПН ХМНО Тихонової І.В., позивач звернувся до нотаріуса з заявою про видачу дублікатів вищезазначених правовстановлюючих документів. Листом за № 21/01-16 від 28.07.2017 року ПН ХМНО Тихонова І.В. відмовила у вчиненні цієї нотаріальної дії, посилаючись на те, що дублікати нотаріально посвідчених документів видаються за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. Крім того, у своєму листі ПН ХМНО Тихонова І.В. також зазначила, що 20 червня 2017 року до неї надійшла заява від громадянки [PERSON], яка є спадкоємницею після померлого [INFO] [PERSON] (Іпотекодавця), в якій вона повідомила про те, що нею було прийнято спадщину після померлого її чоловіка [PERSON], вказані вище оригінали документів не втрачені та не зіпсовані, а знаходяться у неї на зберіганні, у зв'язку з чим та з метою захисту її прав, як спадкоємиці просить нотаріуса не вчинять будь-яких дій щодо видачі дублікатів вказаних вище Договорів та/або його представниками. При цьому, ПН ХМНО Тихонова І.В. роз'яснила, що отримання дублікатів, що видаються у разі втрати або зіпсування документів, посвідченого або виданого нотаріусом, відповідно до ст. 53 Закону України «Про нотаріат», п. 1.1 Глави 22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України - отримання копій документів зі справ нотаріуса , за письмовою заявою осіб, перелічених у статті 8 Закону України «Про нотаріат» і за відсутністю у заінтересованих осіб заперечень проти вчинення цієї дії , відповідно до ст. 42 Закону України «Про нотаріат», та у звязку з наявністю таких заперечень з боку [PERSON] спадкоємця [PERSON], роз'яснила положення ст. ст. 1281, 1282 ЦК України щодо вимог, строків, звернення кредиторів до спадкоємців для задоволення вимог. Користуючись наданим йому правом, [PERSON] звернувся до десятої Харківської державної нотаріальної контори (61166, місто Харків, вул. Бакуліна, 1, 1-й поверх ), як кредитор [PERSON], померлого [INFO], з вимогами до можливих його спадкоємців. Однак, на даний час [PERSON] не має змоги у визначений зазначеним вище судовим рішенням спосіб задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, шляхом його продажу, у зв 'язку з тим, що таке його право не визнається та заперечується зі сторони спадкоємця [PERSON] - [PERSON] та відсутністю у нього правовстановлюючих документів на предмета іпотеки, які утримуються [PERSON] Відповідно до вказаного вище рішення Дзержинського районного суду від 25 січня 2016року та на підставі cm. cm. 33,34 ЗУ «Про Іпотеку» [PERSON] є носієм речових прав на нерухоме майно, а саме на нежитлові приміщення цокольного поверху № 1а, 2а, 4а, 5а, 6а, 7а, Vila загальною площею 79,1 кем. в житловому будинку [ADDRESS], оскільки наділений щодо нього майна правом володіння/користування та розпорядження. Однак, належне йому право володіння/користування та розпорядження вказаним нерухомим майном не визнається спадкоємцем колишнього власника майна - [PERSON], яка чинить [PERSON] перешкоди у здійсненні наданого йому права продажу вказаних приміщень будь- якій особі-покупцеві у порядку. У зв язку з чим позивач і був змушений звернутися до суду за захистом свої прав з відповідним позовом до особи, яка його не визнає, посилаючись на положення ст. ст. 395, 396 глави 30 ЦК України та ст. 392 глави 29 ЦК України. Що ж стосується наданих представником відповідача ухвал Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.06.16 року та від 27.10.2016 року, а також ухвали апеляційного суду Харківської області від 30.08.2016 року, то предметом позову справи в тому випадку була зміна порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, тоді як предметом позовних вимог у даній справі є визнання за позивачем права власності на зазначені вище нежитлові приміщення, у зв'язку з тим, що таке право заперечується спадкоємцем померлого [PERSON] 02.03.2018 року в якості співвідповідача по справі залучено [PERSON]. 23 березня 2018 року відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд розглядати справу за його відсутністю та відмовити позивачу в задоволенні позову, в обгрунтування заперечень зазначив, що на теперешній час ні він, ні відповідач [PERSON] не зареєстрували за собою право власності на спірне іпотечне майно та не визначені які саме долі будуть зареєстровані за кожним з них, вони позбавлені можливості вчинити вказані дії до вирішення справи по суті. Також відповідач зазначив, що позивач звернувся до неналежних відповідачів та обрав невірний спосіб захисту свого порушеного праіва та не навів в чому саме полягає порушення або оспорювання його прав. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, підтримав доводи, які зазнечені у відзиву на позовну заяву. Відповідач [PERSON] в своєму відзиві просив розглядати справу за його відсутністю. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами та відповідачем цей факт не заперечується, що 29.08.2012 року між позивачем та [PERSON], правонаступницею (спадкоємцем) якого є відповідачка [PERSON], було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав, а [PERSON] прийняв у власність 247783,00 грн. (що за курсом НБУ на дату позики становить еквівалент 31000,00 доларів США), які [PERSON] зобов'язався повернути в строк до 29.11.2012 року в еквіваленті 31000,00 доларів США за курсом НБУ на день повернення суми позики (а.с. 11). Судом також встановлено та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, що в забезпечення виконання [PERSON] вказаного зобов'язання, між ним та позивачем 29.09.2012 року було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, відповідно до умов якого в забезпечення виконання зазначеного договору позики відповідач передав в іпотеку нежитлові приміщення цокольного поверху № 1а, 2а, 4а, 5а, 6а, 7а, VIIа загальною площею 79,1 кв.м. в житловому будинку [ADDRESS] заставну вартість яких за домовленістю сторони договору встановили в 247783 грн., що на день укладання вказаного договору еквівалентно 31000,00 доларів США (а.с.12-13). В пунктах 12 та 13 вказаного договору іпотеки сторони встановили, що у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем забезпеченого іпотекою основного зобов'язання, Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За вибором Іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду або у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Судом також встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач не виконав умови договору позики та у встановлений договором строк борг за договором позивачу не повернув. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.01.2016 р. у справі № 638/20898/14-ц, зміненим (у частині визначення початкової ціни предмета іпотеки та спрямування виручених від його продажу коштів) рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14.04.2016 р. у цій же справі, позовні вимоги [PERSON] задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на нежитлові приміщення цокольного поверху №1а, 2а, 4а, 5а, 6а, 7а, VIIа загальною площею 79,1 кв.м. в житловому будинку [ADDRESS] шляхом визнання за позивачем права продати їх будь-якій особі-покупцеві у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку», з наданням всіх повноважень продавця (в тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на предмет іпотеки в органах нотаріату та місцевого самоврядування, виготовлення технічної документації, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримання будь-яких інших документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу) за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна на час його продажу. Судом встановлено, що позивач вчиняв дії щодо реалізації свого права продажу предмета іпотеки. Так, згідно листа приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Алекаєвої З.Б. від 26.10.2016 р. позивачу було відмовлено у нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу спірного предмета іпотеки з посиланням на відсутність у позивача документа, що посвідчує право власності на нерухоме майно, або його дубліката. За отриманням дублікату відповідного документа про право власності на предмет іпотеки позивач звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Тихонової І.В. Листом від 28.07.2017 р. приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Тихонова І.В. відмовила позивачу у наданні вказаних дублікатів, мотивуючи це тим, що дублікати нотаріально посвідчених документів видаються лише особам, за дорученням яких чи щодо яких вчинялися відповідні нотаріальні дії. Крім того, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В. було також зазначено, що 08.06.2017 року позичальник [PERSON] помер, і 20.06.2017 р. до неї надійшла заява від відповідачки, у якій вона повідомила про прийняття спадщини. При цьому відповідачка повідомила, що оригінали правовстановлюючих документів знаходяться у неї й просила нотаріуса не вчиняти будь-яких дій щодо видачі дублікатів. Надаючи правову кваліфікацію відносинам сторін, суд виходить з наступного. Ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду і такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до чч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. При цьому найменування відповідних способів звернення стягнення на предмет іпотеки позасудовим врегулюванням не перешкоджає іпотекодержателю на підставі ст. 16 Цивільного кодексу України вимагати застосування цих способів звернення стягнення судом (постанова Верховного Суду України від 11.12.2013 р. у справі № 6-124цс13). Суд оцінює критично та відхиляє посилання відповідача на те, що згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.01.2016 р. у справі № 638/20898/14-ц звернення стягнення на предмет іпотеки вже відбулося шляхом визнання за позивачем права продати предмет іпотеки, через що повторне звернення стягнення на цей же предмет іпотеки є неможливим. Відповідно до ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд зауважує, що зміст інституту іпотеки як різновиду застави полягає у наданні іпотекодержателю права у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника (ст. 572 Цивільного кодексу України, ст. 1 Закону України «Про іпотеку»). Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки надано іпотекодержателю, що випливає із загального принципу здійснення особою права на захист на власний розсуд (ч. 1 ст. 20 Цивільного кодексу України). При цьому ані Цивільним кодексом України, ані Законом України «Про іпотеку» не передбачено, що обрання іпотекодержателем одного способу звернення стягнення на предмет іпотеки погашає право іпотекодержателя вимагати застосування іншого способу, якщо раніше обраний не привів до задоволення забезпечених іпотекою вимог. Суд наголошує, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Передбачене Конвенцією право на ефективний захист на рівні національної правової системи України втілено у визначенні ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України переліку типових способів захисту суб'єктивних цивільних прав та законних інтересів, а також у закріпленні абз. 12 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України допустимості визначення способу захисту не тільки сторонами в договорі, а й безпосередньо судом у визначених законом випадках. Зазначеним положенням Цивільного кодексу України кореспондують приписи ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, згідно яких здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Суд зауважує, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки не може вважатись способом захисту, що суперечить закону, адже як такий цей спосіб прямо передбачений ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відтак, враховуючи істотні утруднення, що виникли для позивача у реалізації права продажу предмета іпотеки у зв'язку зі смертю іпотекодавця, суд доходить висновку, що належним та ефективним способом захисту прав позивача на задоволення його забезпечених іпотекою вимог є саме визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки незалежно від того, чи передбачено такий спосіб звернення стягнення відповідним договором іпотеки. Крім того, суд додатково враховує, що оскільки відповідачка прийняла спадщину після померлого [PERSON], то на неї покладено обов'язок задовольнити вимоги кредиторів повністю шляхом одноразового платежу, а у випадку відмови від цього суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі (ст. 1282 Цивільного кодексу України). Суд також оцінює критично та відхиляє посилання відповідача на те, що позивачу вже було відмовлено у визнанні права власності на спірний предмет іпотеки, адже подані відповідачем на підтвердження цього докази (ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.10.2016 р. у справі № 638/20898/14-ц) свідчать лише про відмову позивачеві у задоволенні його заяви про зміну способу та порядку виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.01.2016 р. у справі № 638/20898/14-ц, яким було застосовано такий спосіб звернення стягнення, як надання позивачу права продати предмет іпотеки, що дійсно не міг бути змінений в межах процесуального механізму зміни чи встановлення способу та порядку виконання рішення, а потребував подання окремого позову. Згідно до ст.. 141 ЦПК України судом з відповідачів на користь позивача стягуються судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: approved