Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

16 квітня 2018 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей. В обґрунтування позову вказав наступне. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 27 березня 2018 року розірвано шлюб між [PERSON] , та [PERSON] . Від даного шлюбу [INFO] в сторін народився син [PERSON] , [INFO] народилася дочка [PERSON] . З 06 грудня 2016 року через взаємні непорозуміння сторони припинили спільне проживання та почали мешкати окремо один від одного. На той час, за взаємною згодою сторін малолітні діти залишилися проживати з матір`ю. 11 листопада 2017 року у зв`язку з погіршенням психічного стану відповідачки [PERSON] її було поміщено на стаціонарне лікування в Територіальне медичне об`єднання «Психіатрія» у м. Києві у відділення № 4, де вона перебувала до 27 лютого 2018 року, у зв`язку із цим малолітні діти [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом із батьком та повністю перебувають на його утриманні. Позивач зазначає, що він забезпечений житлом та ним створені належні умови для проживання, розвитку та відпочинку малолітніх дітей. Також зазначає, що він працевлаштований та має дохід, достатній для забезпечення всіх потреб дітей, відповідачка в свою чергу не має самостійного доходу, крім того у неї є інший чоловік, з яким вона перебуває у фактичних шлюбних стосунках та планує створити нову сім`ю і не бажає займатися вихованням та доглядом за спільними із позивачем дітьми. Просить врахувати, що відповідно до висновку органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 27.03.2018 року № 108-4522, виходячи з інтересів малолітніх дітей, даний державний орган вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , 2013 року народження та [PERSON] , 2016 року народження, з батьком, [PERSON] . З огляду на викладене, просить позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12 червня 2018 року здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 06.12.2018 на адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей. В обґрунтування вказано, що дії вчинені [PERSON] щодо позбавлення ( [PERSON] ) [PERSON] можливості на відвідування квартири, де тимчасово перебувають її діти, порушують права [PERSON] та малолітніх дітей. Зазначено, що вона завжди піклувалась про своїх дітей, виконувала свої обов`язки, які ґрунтуються на повазі до прав дитини та людської гідності. Створювала всі умови для проживання, виховання та розвитку своїх дітей. Просить врахувати, що непоодинокими є випадки, коли вона приїжджала до своїх дітей за місцем мешкання батька та не могла потрапити до квартири та що вона, як любляча мати намагалась забезпечити своїм дітям нормальний психологічний та моральний розвиток, намагаючись бачитись, спілкуватись та брати участь в їх вихованні та утриманні. З огляду на викладене просить визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . 16 квітня 2018 року [PERSON] звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей. В обґрунтування позову вказано наступне. [PERSON] , та [PERSON] , уклали шлюб 13 липня 2012 року. Сторони мають малолітніх дітей: сина [PERSON] [INFO] та доньку [PERSON] [INFO] . Спільне подружнє життя між сторонами не склалося та відповідно до рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27.03.2018 року шлюб було розірвано. [PERSON] перешкоджає їй бачитись та спілкуватись з малолітніми дітьми, не впускає до квартири, де тимчасово проживають спільні діти. Вказує, що намагалась забезпечити своїм дітям нормальний психологічний та моральний розвиток, намагаючись бачитись, спілкуватись та брати участь у їх вихованні та утриманні, однак [PERSON] позбавляє її можливості відчувати себе повноцінною матір`ю, розлучаючи дітей з нею. Просить врахувати, що працює помічником вихователя у дитячому садочку та має самостійний дохід, якого вистачає на утримання, матеріального забезпечення дитини, створення сприятливих умов, що дадуть змогу дитині розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. З огляду на викладене просить позов задовольнити 27.08.2018 на адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей. В обґрунтування відзиву вказано, що ще під час спільного проживання [PERSON] почала провокувати в присутності дітей сімейні сварки, скандали, часто перебувала в нестабільних кризових емоціональних станах, стала постійно погрожувати вчиненням суїциду. Знаходячись у таких кризових станах вона практично переставала цікавитись дітьми, їх побутом, годуванням та розвитком, навіть сама переставала вживати їжу. Зазначено, що 05 грудня 2016 року, після того, як [PERSON] в черговий раз спровокувала сімейний скандал та фактично стала ініціатором бійки, [PERSON] був вимушений виїхати з місця проживання сім`ї, але постійно привозив продукти харчування, надсилав гроші, намагався побачитись з дітьми. [PERSON] просить врахувати, що постійно намагався побачитись з дітьми та виправити цю ситуацію, і починаючи приблизно з травня 2017 року, коли вдалося фактично випросити таку можливість, побачення з дітьми почали відбуватись. Зазначає, що 11 листопада 2017 року, тобто вже під час роздільного проживання, у зв`язку з гострим погіршенням психічного стану [PERSON] її було поміщено на стаціонарне лікування в Територіальне медичне об`єднання «Психіатрія» у м. Києві у відділення № 4, де вона перебувала до 28 лютого 2018 року. Просить врахувати, що після своєї виписки зі стаціонарного лікування у Територіальному медичному об`єднанні «Психіатрія» у м. Києві [PERSON] життям дітей практично не цікавиться, жодним чином не опікується їх розвитком, інтересами та станом здоров`я, також жодним чином не бере участі в утриманні дітей, усі ці батьківські функції здійснює [PERSON] , самостійно. Зазначає, що він влаштував старшого сина [PERSON] до дитячого садочка - Дошкільного навчального закладу № 225 (м. Київ, вул. Гарматна, 30-А) за теперішнім місцем проживання, та що станом наданий момент діти - [PERSON] та Іуліанія зростають в нормальних та належних умовах, в атмосфері любові та турботи. З огляду на викладене просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року об`єднано в одне провадження цивільну справу №760/10014/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей та цивільну справу № 760/10023/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей. [PERSON] та його представники - [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні просили позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей задовольнити та визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Вказали, що позов підтримують та просять його задовольнити з викладених в ньому підстав. [PERSON] ) та її представник - [PERSON] просили у судовому засіданні у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей відмовити та визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 13 липня 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис № 927) між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 9), та що [INFO] народилася [PERSON] , що вбачається з повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 10) Згідно рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 березня 2018 року розірвано шлюб між [PERSON] , та [PERSON] . Таким чином, встановлено і не спростовувалось сторонами, що останні перебували у зареєстрованому шлюбі від якого народилися [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Так, [PERSON] просить суд визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , вказуючи, що 11 листопада 2017 року у зв`язку з погіршенням психічного стану відповідачки [PERSON] її було поміщено на стаціонарне лікування в Територіальне медичне об`єднання «Психіатрія» у м. Києві у відділення № 4, де вона перебувала до 27 лютого 2018 року, у зв`язку із цим малолітні діти [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом із батьком та повністю перебувають на його утриманні. Просить врахувати, що після своєї виписки зі стаціонарного лікування у Територіальному медичному об`єднанні «Психіатрія» у м. Києві [PERSON] життям дітей практично не цікавиться, жодним чином не опікується їх розвитком, інтересами та станом здоров`я, також жодним чином не бере участі в утриманні дітей, усі ці батьківські функції здійснює [PERSON] , самостійно. Додатково вказує, що він влаштував старшого сина [PERSON] до дитячого садочка - Дошкільного навчального закладу № 225 (м. Київ, вул. Гарматна, 30-А) за теперішнім місцем проживання, та що станом наданий момент діти - [PERSON] та Іуліанія зростають в нормальних та належних умовах, в атмосфері любові та турботи. В обґрунтування вимог надав до суду висновок органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 27.03.2018 року № 108-4522, з якого вбачається наступне. Органом опіки та піклування досліджено, що за адресою проживання батька: [ADDRESS] , створені належні умови для проживання, розвитку та відпочинку малолітніх дітей. Відповідно до характеристики, наданої дошкільним навчальним закладом № 686 м. Києва, малолітній [PERSON] відвідував молодшу групу з 01.09.2016 не систематично. Приводила до садочка та забирала дитину мати і баба. Тато дитини приходив декілька разів у листопаді 2016 року, сплачував квитанції за харчування дитини та додаткові освітні послуги. У грудні вказаного року, приходив тричі, коли дитина садочок не відвідувала. З 14.12.2017 малолітній садочок не відвідував. Відповідно до характеристики, наданої дошкільним навчальним закладом № 355 «Ясочка» м. Києва, [PERSON] відвідує молодшу групу з 01.09.2017 по момент складення характеристики регулярно. За цей період дитину до дитячого закладу приводили та забирали батьки (мама та тато). Згідно вказаного висновку, орган опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . [PERSON] просить суд визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] вказуючи, що бере участь в утриманні дітей, на підтвердження чого долучила до матеріалів справи квитанції про купівлю продуктів та квитанції про відправку відправлень на адресу [PERSON] , також вказала, що позивач перешкоджає їй бачитись із дітьми, що порушує її права, як матері. Просить суд врахувати, що вона забезпечена власним житлом та роботою. Суд, з врахуванням позиції сторін, наданих доказів, поведінки сторін у судових засіданнях, приходить до наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (т.. 1). Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до Конвенції ООН про права дитини діти мають право на належне спілкування та допомогу. Дані гарантії закріплені і в інших нормативних документах щодо охорони дитинства. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Так, відповідно до ч. 4 ст. 150 СК України батьки повинні поважати дитину; ст. 155 цього ж Кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З викладеного випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них. Згідно положень ч.ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені т..15 Закону України "Про охорону дитинства". Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 161 СК України передбачено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ч. 4-6 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959р., зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до т.. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судом встановлено та сторонами не заперечувалось, що на час розгляду даної справи, тобто з 16 квітня 2018 року та по момент постановлення судового рішення, малолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають разом із батьком, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , вказані обставини сторонами не спростовувались. Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії довідки ТМО «Психіатрія» у м. Києві, [PERSON] відвідала лікаря-психіатра 17.08.19, а також проходила лікування у ТМО «Психіатрія» з 11.11.2017 по 08.12.17 (а.с. 161) Як зазначив у судових засіданнях [PERSON] він вимушений був забрати дітей та оформити відпустку по догляду за донькою до досягнення нею трирічного віку з 14 листопада 2017 року по 03 жовтня 2019 року. [PERSON] проти вказаних обставин заперечувала, вказуючи, що не проходила лікування у ТМО «Психіатрія», та що позивач забрав дітей, коли вона перебувала на роботі, однак наявну в матеріалах справи довідку не спростувала, пояснень чи доказів, що підтверджують перебування нею на роботі та спростовують доводи позивача суду не надала. Згідно викладеного, суд не бере вказані заперечення [PERSON] до уваги., натомість приходить до висновку, що діти почали проживати з [PERSON] не залежно від волі батьків, а залежно від складної ситуації пов`язаної зі здоров`ям матері дітей. Суд враховує зазначені доводи [PERSON] , щодо участі в утриманні дітей, оскільки вказане підтверджується наявними в матеріалах справи фіскальними чеками ПАТ «Укрпошта». Однак, суд критично ставиться до її тверджень про вчинення батьком перешкод у спілкуванні з дітьми та неможливості спілкування протягом часу проживання дітей за адресою реєстрації [PERSON] , оскільки відповідачкою не надано доказів та не зазначено обставин вчинення будь-яких перешкод останній у спілкуванні з малолітніми дітьми. Надані нею відеоматеріали не підтверджують її позицію. Також, суд враховує вказані доводи [PERSON] щодо забезпечення її роботою та власним житлом, оскільки судом встановлено, що [PERSON] забезпечена житлом (а.с. 41). Крім того, як вбачається з довідки, виданої Закладом дошкільної освіти № 355 «Ясочка» [PERSON] з 16.11.2015 по момент видачі довідки 05.06.2018 працює у зазначеному ЗДО на посаді помічника вихователя. Під час розгляду справи, судом, роз`яснювалося та наголошувалося сторонам на необхідність зустрічей матері з дітьми, з метою звикання останніх до матері. Однак [PERSON] дана інформація сприйнята не була, за час розгляду справи в суді вона не вчинила будь-яких дій спрямованих на відновлення спілкування з дітьми. Суд враховує існування конфліктної ситуації між [PERSON] та [PERSON] , однак остання, всупереч цьому, не вчинила будь-яких дій задля спілкування з дітьми, зазначала у судових засіданнях, що відповідач створює перешкоди у спілкуванні, та не просила встановити порядок спілкування із дітьми, вказала, що працює за графіком три дні вдома - три дні на роботі з дванадцятигодинним робочим днем, але у вільний час не спілкується із дітьми, щоб їх не травмувати. Крім того, в одному із судових засідань [PERSON] вказано на відсутність часу для спілкування з дітьми, у зв`язку із роботою. Суд не приймає до уваги, як підставу для задоволення позову, звернення [PERSON] до правоохоронних органів тощо, оскільки такі дії були спрямовані не намагання побачитися із дітьми, відновити відносини із ними, про що свідчить і відсутність позову про встановлення регламенту побачень з дитиною, а на намагання з`ясувати відносини з позивачем. Відповідно до ст.7 СК України, суд при розгляді таких справ, повинен «максимально можливо враховувати інтереси дитини». Також відповідно до положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З точки зору закону одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст.1). Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, приймаючи до уваги вік, стать дітей, особливості їх розвитку, суд приходить до висновку, що в даний період діти не можуть проживати разом із матір`ю в силу об`єктивних причин: стану здоров`я матері, що може негативно вплинути на дітей, створити негативний вплив на їх особистість та гармонійний розвиток; відсутності бажання [PERSON] у спілкуванні зі своїми дітьми, починаючи з листопада 2017 року і по момент винесення судового рішення та відсутності дій матері задля встановлення порядку спілкування, будь-яких інших дій, що підтверджували б бажання матері брати участь у житті та вихованні дітей, тривалості часу проживання малолітніх із батьком. Суд вважає за необхідне, враховуючи обставини справи та вік дітей, період з якого малолітні не проживають з матір`ю, їх прив`язаність до батька, роз`яснити [PERSON] про необхідність поступового спілкування з власними дітьми, з метою уникнення психологічних травм у останніх, на що суд неодноразово, під час судових засідань звертав увагу [PERSON] . Суд, виходячи з вимог чинного законодавства та обставин справи, віку та статі дітей, особливостей їх розвитку, вважає, що діти мають проживати з батьком. Зважаючи на належне виконання [PERSON] батьківських обов`язків, піклування за дітьми, створення умов для їх проживання, суд дійшов висновку, що проживання дітей із батьком відповідатиме їх інтересам та забезпечить їх права на належне виховання, розвиток, оздоровлення, утримання та безпеку. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей, визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] та відмову у задоволенні позову та відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] третя особа: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей. Суд,

Outcome: approved