Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

22.11.2016 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому після уточнення позовних вимог просить стягнути з відповідача кошти в розмірі 4000,00 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на день звернення до суду становить 103589,00 грн, як борг за договором позики та 3% річних за прострочення повернення позики в розмірі 7958,51 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 16.04.2013 позивач на прохання відповідача надав йому у позику грошові кошти, на підтвердження цього 16.04.2013 відповідач написав розписку, згідно якої він підтверджує, що він отримав від позивача кошти в сумі 4000 доларів США, та зобовязується їх повернути в строк до 01.05.2014. По закінченню строку [PERSON] звернувся до [PERSON] з проханням повернути борг, але відповідач в добровільному порядку відмовився повертати кошти. Таким чином строк прострочення боргу складає з 01.05.2014 по 21.11.2016 -935 днів, тому згідно ч.2 ст.625 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню 3% річних за прострочення боргу, що становить 7958,51 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підстав викладених у позові. Проти розгляду справи в порядку заочного провадження не заперечував. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, через оголошення у пресі, що підтверджується копією газети, на судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів ( постановляє заочне рішення) (ч.1 ст.224 ЦПК України). Суд, вислухавши пояснення представника позивача, надавши оцінку доказам по справі, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що між сторонами існують договірні відносини позики, що підтверджується розпискою відповідача [PERSON] від 16.04.2013, згідно якої [PERSON] взяв 4000,00 доларів США у [PERSON], які зобовязується віддати до 01 травня 2014 року, копія якої знаходиться в матеріалах справи. (а.с.7) Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. До таких висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13 та у постанові від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу. Відповідно до ч. 2 ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Пункт 14 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі" розяснив, що згідно з частиною першою статті 192ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют Національним банком України станом на 11.01.2017 року встановлено такий курс гривні до іноземної валюти: 100 доларів США дорівнює 2718, 6833 грн. Доказів, які б підтверджували, що відповідачем кошти по договору позики повернені позивачу своєчасно та в повному обсязі, до суду не надано. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] взяті на себе зобовязання по борговій розписці не виконав, тому у [PERSON] виникла заборгованість перед позивачем в сумі 4000,00 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на час ухвалення судового рішення становить 108747,33 грн. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із ст. 1050 ЦК України в разі не повернення позичальником своєчасно суми позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Так, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що позивач просить стягнути з відповідача в порядку ст.625 ЦК України 3% річних за період з 01.05.2014 по 21.11.2016 на суму 7958,51 грн ( 4000,00доларів США * 3%*935 днів (з01.05.2014 по 21.11.2016 ) :365:100= 307,39 доларів США). Суд погоджується з наведеним розрахунком. Таким чином, сума боргу відповідача перед [PERSON] становить 4000,00 доларів США, та 3% річних від простроченої суми з 01.05.2014 по 21.11.2016 у розмірі 307,39 доларів США, що на день звернення до суду становить 7958,51 грн. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати по справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved