Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

22.12.2015 року позивач звернулася до суду з позовом до Кримоцької сільської ради Радомишльського району Житомирської області про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по вул. Центральна, 13 в с. Кримок Радомишльського району Житомирської області посилаючись на те, що в зазначеному будинку вона проживає з 1964 року, що підтверджується записами в по господарських книгах Кримоцької сільської ради, а з 1983 року являється головою зазначеного домогосподарства, але права власності на це домоволодіння вона не має. З вказаного часу позивач відкрито і безперервно користується вказаним жилим будинком з господарськими спорудами зареєстрована та разом з сімєю проживає у вказаному жилому будинку. На підставі рішення Кримоцької сільської ради Радомишльського району Житомирської області № 98 від 04.10.2012 року отримала дозвіл на оформлення права власності на зазначений житловий будинок. В реєстраційній службі їй було відмовлено в державній реєстрації права власності, оскільки відсутні документи, які посвідчують право на земельну ділянку під будинком, що змусило позивача звернутися із позовом до суду. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, надала суду заяву, в якій просить справу розглянути без неї, позов підтримує повністю, просить його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просить справу розглянути у їх відсутності позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Згідно п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача основані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов'язковій сукупності обставин, передбачених ч.1 ст.344 ЦК України, а саме : особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно ст.344 ч.4 Цивільного Кодексу України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папері набувається за рішенням суду. Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи є законний об'єкт володіння, добросовісність володіння (особа, яка не знала і не могла знати про перешкоди до набуття майна), безперервність, відкритість володіння (володілець не просто уповноважений, але зобов'язаний відноситися до об'єкта володіння як власник, якщо він бажає зберегти незаперечний статус володільця за давністю, що дозволяє йому після спливу встановленого законом строку набувальної давності фактично перетворитися у власника. Доказами відношення до майна в якості його власника можуть бути, такі дії володільця, як ремонт речі (будинку) за свій рахунок, страхування майна, передача майна на зберігання іншим особам тощо), давність володіння та його безперервність, тобто проживання і користування будинком. Як вбачається з п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Пунктом 14 зазначеної постанови вказано, що виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Отже, для визнання права власності за набувальною давністю необхідна наявність таких умов та підстав: володіння повинно бути добросовісним, тобто особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Окрім того, необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю є відкритість та безперервність володіння, тобто володілець повинен володіти річчю відкрито, без таємниць, а також, протягом визначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. За весь час володіння будинком (згідно виписки із по господарської книги це з 1964 року) ніхто не оскаржував право позивача на володіння та користування цим майном. Крім того, протягом всього зазначеного періоду, тобто понад пятдесят років [PERSON] користувалася будинком безперервно, як своїм власним майном, бо вважала та вважає його таким. За приписами ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Таким чином, судом встановлено, що позивач більше 50 років з 1964 року по даний час відкрито і безперервно володіє житловим будинком з господарсько-побутовими спорудами, розташованим по вул. Центральна, 13 в с. Кримок Радомишльського району Житомирської області. З вказаного часу по теперішній час Кримоцька сільська рада, що діє від імені та в інтересах територіальної громади не оскаржувала ті обставини, що позивач відкрито і сумлінно володіє і користується зазначеним житловим будинком, таким чином суд вважає, що задоволення позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного та

Outcome: approved