Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , Одеської міської ради, в якому просив визнати дійсним укладений 13.08.1998 року між [PERSON] та [PERSON] на Одеській муніципальній біржі договір купівлі-продажу № Н-00414/98, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру під [ADDRESS] , встановити факт постійного проживання [PERSON] з [PERSON] по день смерті [PERSON] 27.12.2001 року та визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. Позов обґрунтований наступними обставинами. [PERSON] є внуком по лінії матері [PERSON] та рідним сином [PERSON] , яка є єдиною дочкою [PERSON] 13.08.1998 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено на Одеській муніципальній біржі договір купівлі-продажу № Н-00414/98, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру під [ADDRESS] . Відповідно до умов біржового договору [PERSON] сплатила продавцю грошові кошти за придбання квартири, а продавець прийняла кошти та передала правовстановлюючі документи та ключі від квартири. В самому договорі є вказівка на необов`язковість його нотаріального посвідчення. На думку позивача, сторони повністю виконали умови договору, після чого [PERSON] , разом із [PERSON] та [PERSON] вселилися до квартири. [INFO] [PERSON] померла. В серпні 2018 року померла [PERSON] . Позивач вказує, що [PERSON] разом із позивачем проживали без реєстрації в квартирі під [ADDRESS] з 1998 рік по день смерті [PERSON] в серпні 2018 року. Посилаючись на ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, позивач зазначає, що після смерті своєю матері [PERSON] - [PERSON] , як єдиний спадкоємець першої черги фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, однак не оформила це належним чином. В свою чергу, після смерті [PERSON] , позивач, як єдиний спадкоємець першої черги фактично вступив у спадщину та звернувся до нотаріуса з метою подачі заяви про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру під [ADDRESS] , проте у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено в зв`язку із тим, що наданий правовстановлюючий документ на квартиру укладений в простій письмовій формі та не посвідчений нотаріально. Крім того, у відповіді нотаріус також вказала на те, що [PERSON] не було надано документів на підтвердження факту проживання [PERSON] на момент смерті її матері [PERSON] разом. 11 лютого 2020 року представник відповідача Одеської міської ради подала до суду відзив із запереченнями проти позову. Заперечення відповідача обґрунтовані тим, що так як договір купівлі-продажу нерухомого майна від 13.08.1998 року за змістом та формою має відповідати вимогам законодавства, чинного на момент його укладення, мають бути застосовані положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР 1963 року, відповідно до ч. 1 ст. 227 якого договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, а тому спірний договір купівлі-продажу від 13.08.1998 року в силу положень ст. 640 ЦК України вважається неукладеним та таким, що не породжує будь-яких прав та обов`язків для сторін договору. Крім цього, як зазначає представник відповідача, на момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 13.08.1998 року законодавством України була передбачена обов`язкова реєстрація речових прав на нерухоме майно, яка не була проведена сторонами договору, а тому право власності на квартиру під [ADDRESS] у [PERSON] не виникло. В обґрунтування заперечень проти позову представником Одеської міської ради також вказано на недоведеність з боку позивача належними доказами факт проживання позивача та [PERSON] у спірній квартирі разом із [PERSON] з 1998 року по день смерті [PERSON] , та фактичного вступу у спадщину до майна [PERSON] . [PERSON] . Вказані обставини, на думку представника відповідача, спростовуються наявною в матеріалах справи поквартирною карткою форми Б, відповідно до якої в квартирі під [ADDRESS] проживала лише [PERSON] без реєстрації, та довідкою Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одесі від 11.01.2020 року № 94/01-16, відповідно до якої спадкова справа до майна [PERSON] , яка померла [INFO] не заводилась. Обґрунтовуючи заперечення в частині визнання права власності на спірну квартиру за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , представник відповідача посилається на відповідь КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 14.11.2019 року за № 3115-03, відповідно до якої точну дату смерті [PERSON] встановити неможливо, так як труп [PERSON] на момент дослідження знаходився у стані пізніх трупних змін, що проявилося у вигляді повної муміфікації тіла та часткового скелетування. На думку представника Одеської міської ради даний доказ спростовує спільне проживання [PERSON] разом зі свою матір`ю [PERSON] та фактичний вступ у спадщину після смерті останньої. Посилаючись на лист приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Тімченко О.І. про те, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, представник відповідача вказує на пропуск позивачем строку на звернення із заявою про прийняття спадщини. 27 лютого 2020 року представником позивача надано до суду письмові пояснення, в яких представник позивача посилається на те, що відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцію визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, та якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня, а тому угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. За положеннями ст. 224 ЦК Української РСР в редакції 1963 року право власності на відчужувану квартиру переходило до покупця з моменту підписання договору купівлі-продажу та розрахунку з покупцем. Щодо посилання представника відповідача на відповідь КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 14.11.2019 року за № 3115-03, як на факт того, що позивач не мешкав із матір`ю на час її смерті, представником позивача пояснено, що в період з 01.08.2018 року по середину листопада 2018 року [PERSON] перебував на заробітках в [ADDRESS]. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача Одеської міської ради в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про дату, час і місце розгляду справи шляхом розміщення на офіційному веб-сайті судової влади України через оголошення, в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України в зв`язку із відсутністю відомостей щодо її зареєстрованого місця проживання. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що була приятелькою [PERSON] . Пояснила, що сім`я [PERSON] , яка складалася із її дочки [PERSON] та внука [PERSON] вселилися у спірну квартиру в 1998 році, на момент смерті [PERSON] дочка і внук проживали із нею. Пояснила, що позивач [PERSON] постійно проживав у спірній квартирі, на момент смерті [PERSON] позивач перебував на заробітках. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] в період з 1 серпня по середину листопада 2018 року працював із проживанням в якості садівника у належному свідку домоволодінні в [ADDRESS] . Суд, вивчивши позовну заяву, заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити з наступних підстав. Правовідносини між сторонами виникли внаслідок виникнення права на спадкування, та регулюються книгою шостою Цивільного кодексу України, Главою 12 Розділу ІІ, Розділом VI ЦК Української РСР та Законом України «Про товарну Біржу». Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що [INFO] померла [PERSON] , про що Малиновським районним у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області повторно видано свідоцтво про смерть 22 червня 2019 року, та складено відповідний актовий запис № 2549 Першим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Вказані обставини підтверджуються копією свідоцтва про смерть [NUMBER] ( а. с. 10). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається із квартири [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 13 серпня 1998 року, укладеного на Одеській муніципальній біржі між [PERSON] та [PERSON] (а. с. 12-13). Судом встановлено, та визнано стороною позивача, що право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] не було зареєстровано в установленому порядку, що підтверджується відповіддю КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 22 січня 2020 року № 250-02/11 (а. с. 102). В серпні 2018 року померла [PERSON] , про що Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено відповідний актовий запис № 11690. Вказані обставини підтверджуються копією свідоцтва про смерть [NUMBER] ( а. с. 11). Судом встановлено, що [PERSON] була рідною дочкою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] , серія [NUMBER] (а. с. 7), та копією свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] Серії [NUMBER] , актовий запис № 943 ( а. с. 8). Відповідно до довідки № 2501 від 26.11.2018 року [PERSON] , 1957 року народження проживала без реєстрації в квартирі [ADDRESS] зі своїм сином, [PERSON] , 1983 року народження з 1998 року по день смерті [PERSON] в серпні 2018 року (а. с. 17). Із відповіді Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса № 94/01-16 від 11.01.2020 року вбачається, що згідно інформації із Спадкового реєстру спадкова справа до майна [PERSON] , яка померла [INFO] не заводилась (а. с. 74). 12 серпня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Тімченко О.І. із проханням видати свідоцтво про право на спадщину після померлої матері [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яку померла зі слів позивача отримала в спадок після смерті своєї матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . Однак, приватним нотаріусом Тімченко О.І. було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку із тим, що право власності . на квартиру [ADDRESS] не було зареєстроване ані за [PERSON] , ані за [PERSON] , тому, на думку нотаріуса, останні не набули право власності у встановленому законом порядку на зазначене нерухоме майно (а. с. 22). Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положенням ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Пунктами 4, 5 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, шо Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Вирішуючи даний спір, суд застосовує до позовних вимог [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним та встановлення факту постійного проживання [PERSON] із [PERSON] по день смерті [PERSON] норми ЦК Української РСР. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Разом з тим, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року, яка була чинна станом на 13 серпня 1998 року, тобто на дату укладення правочину, встановлювала, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Право власності на зазначену квартиру за [PERSON] не було зареєстровано відповідно до чинної на той момент Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року. Надаючи оцінку виниклим між сторонами правовідносинами та надаючи їм правову кваліфікацію суд вважає, що закон України «Про товарну біржу» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що випливають з приводу членства у товарній біржі, прийнятий пізніше, ніж ЦК УРСР 1963 року, а тому до прийняття ЦК України та зміни інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій укладання та реєстрація на біржі угоди обумовлювала виникнення права власності на майно. Відповідно, вирішуючи спір, суд керується правилами про переважне застосування норм пізніше прийнятого закону, а також правило про пріоритет правозастосування спеціальної норми над загальною, а також неможливості погіршення стану особи у разі зміни нормативно-правового регулювання в спірних правовідносинах. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, в редакції, яка діяла на час укладення спірного договору купівлі-продажу передбачала державну реєстрацію будівель, споруд, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними з підстав недодержання нотаріальної форми» визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. З урахуванням наведених правових норм та фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди по всім істотним його умовам, виконання договору відбулося: продавець отримала кошти, а покупцю було передано нерухоме майно і до неї перейшло право власності на спірну квартиру. Задовольняючи позов в цій частині, суд виходить також з того, що оспорюваний правочин на момент розгляду справи є дійсним, однак виходячи з того, що нотаріальне оформлення угоди не можливе в зв`язку із смертю [PERSON] , суд застосовує правову конструкцію ст. 47 ЦК УРСР для визнання факту дійсності договору. Судом встановлено, що правочин обома сторонами повністю був виконаний: [PERSON] була звільнена квартира, а [PERSON] разом із дочкою [PERSON] та внуком [PERSON] в`їхала до вказаної квартири та продовжувала у ній проживати по день смерті [INFO] . Враховуючи викладене, із врахувань відсутності порушень діючого законодавства під час укладення договору купівлі-продажу та його виконання, принципу неприпустимості позбавлення права власності, презумпції законності правочинів суд задовольняє позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Вирішуючи спір в частині встановлення факту постійного проживання [PERSON] із матір`ю [PERSON] по день смерті останньої, суд керується наступним. За приписами ст. 524 ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, вказаний в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини вважається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно не відоме - місце знаходження майна або його основної частини. За приписами ст. 527 ЦК УПСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на час смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (в тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновлювачі) померлого. До числа спадкоємців першої черги відносяться також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За приписами ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. При цьому, за приписами статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Фактом прийняття спадщини являється сумісне проживання спадкоємця з померлим безпосередньо перед його смертю. Задовольняючи позов в цій частині суд вважає, що сумісне проживання [PERSON] із [PERSON] знайшло своє підтвердження наявними у справі доказами, такими, як довідка № 2501 від 26.11.2018 року, копія акту від 26.11.2018 року про проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] з 1998 року по день смерті в серпні 2018 року (а. с. 153), та показаннями свідка [PERSON] , допитаної в судовому засіданні по обставинам сумісного проживання [PERSON] із дочкою та внуком, а тому [PERSON] є такою, що прийняла спадщину після [PERSON] та, відповідно, квартира [ADDRESS] належала [PERSON] з часу відкриття спадщини, тобто з [INFO] Задовольняючи позов в частині визнання за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] , суд керується наступним. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. За правилами ч. ч. 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ст. 1270 Цивільного кодексу України). Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. ст. 1296, 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 30.05.2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування" за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку, а право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою та при відсутності правовстановлюючого документа на спадкове майно. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати їм документа, який засвідчує його право власності. Суд критично ставиться до посилання представника відповідача Одеської міської ради на лист КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 14.11.2019 року, який, на думку представника ОМР спростовує спільне проживання [PERSON] разом із [PERSON] та фактичний вступ у спадщину після смерті останньої. За змістом положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України стосовно порядку прийняття спадщини потенційними спадкоємцями слід вважати, що спадкоємець вважається таким, що постійно проживав із спадкодавцем, і в тому випадку, коли за певний, навіть значний час до настання смерті спадкодавця він відбував з місця проживання спадкодавця у довготривале відрядження, з якого повернувся після закінчення строку прийняття спадщини. Незважаючи на те, що такий спадкоємець жодних дій для прийняття спадщини не здійснював або навіть не знав про сам факт її відкриття, він вважатиметься таким, що прийняв спадщину в силу положень наведеної правової норми. Доводи представника Одеської міської ради про те, що право власності на спірну квартиру [ADDRESS] не було зареєстровано за [PERSON] в установленому законом порядку, що унеможливлює визнання за позивачем право власності на спірну квартиру, суд вважає такими, що суперечать нормам чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, враховуючи наступне. За правилами статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав (на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів (виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. ст. 25, 30, 346 ІІК України, листа Міністерства юстиції України №19- 32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Вирішуючи даний спір на користь позивача, суд зауважує на тому, що відмова в позові може мати форму втручання у право [PERSON] на житло. Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Як встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] тривалий час проживає у спірній квартирі (більше 20 років), має тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом, не має іншого житла, спірна квартира є єдиним житлом для проживання, що також не заперечувалось стороною відповідачів. Будь-яких доказів того, що [PERSON] має інше житло матеріали справи не містять. При таких обставинах суд вважає позовні вимоги [PERSON] законними, обґрунтованими, такими, що підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому їх необхідно задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved