Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

[PERSON] звернувся 27.05.2016 р. до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначає, що йому на праві приватної власності належить будинок № 125 по вул.Цегельній в м.Запоріжжя. В спірному житловому приміщенні зареєстровані позивач, відповідач по справі та їх неповнолітні діти: [PERSON] [INFO], донька [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO] Відповідач з травня 2015 р. не проживає за вказаною адресою, місце свого проживання в позовній заяві про розірвання шлюбу вказала: [ADDRESS]. Факт не проживання відповідача у вказаному будинку підтверджує акт про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації, складений сусідами та засвідчений головою квартального комітету від 21.05.2016 р. Факт реєстрації [PERSON] в належному йому будинку перешкоджає позивачу в оформленні субсидії на житлово-комунальні послуги. За позовом [PERSON], посилаючись на ст.ст.72, 150 ЖК України, ст.ст.391, 405 ЦК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком № 125 по вул.Цегельній в м.Запоріжжя. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач в суді заперечувала проти задоволення позову. Пояснила, що не має іншого житла, в якому б вона, та їх з відповідачем спільні діти, мали змогу зареєструватись. Своїми агресивними діями, відповідач створив умови, неможливі для її проживання в будинку. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених в письмових запереченнях (а.с.29-32). Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 24.04.2002 р. [PERSON] належить будинок № 125 по вул..Цегельній в м.Запоріжжя (а.с.6). [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.12.2004 р. по 11.05.2016 р. (а.с.9). Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Згідно довідки про реєстрацію місця проживання від 01.09.2016 р., у належному позивачу житловому будинку зареєстрована [PERSON] та [PERSON], [INFO] Відповідач з травня 2015 р. за місцем реєстрації не мешкає, що підтверджено показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також актом про не проживання від 21.05.2016 р. (а.с.8). Факт не проживання в [INFO] з травня 2015 р. не заперечувався також відповідачем у справі. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. В пунктах 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року, з послідуючими змінами, роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням(ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо), суд може продовжити пропущений строк. Статтею 11 ч.1 ЦПК України, встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших особі, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ч.ч.1, 3, 4 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставина, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтовуючи свої заперечення проти позову відповідач вказує, що залишити спірний будинок вона була вимушена разом з дітьми внаслідок протиправних дій позивача, які полягали у загрозі її здоров»ю та психологічному тиску з боку останнього. Допитана за клопотанням відповідача свідок [PERSON] пояснила, що проживає неподалік від позивача. Влітку 2015 р. [PERSON] прибігла до неї, плакала, повідомила, що [PERSON] п»яний погрожує їй та дітям. Після чого відповідач покинула житловий будинок № 125 по вул..Цегельній в м.Запоріжжя та більше туди не поверталась. Також дала свідчення про те, що безпосередньо вона ніколи не спостерігала агресії, бійок чи сварок між сторонами. Свідок [PERSON] в суді пояснив, що є племінником [PERSON] В той день коли [PERSON] зібрала речі та покинула будинок № 125 по вул..Цегельній в м.Запоріжжя, відповідач перебував у стані алкогольного сп»яніння, жбурнув у неї цеглину, кричав, звинувачував у зраді. Свідок допомагав тітці перенести речі до матері відповідача. Після переїзду, [PERSON] ніколи не висловлювала бажання повернутись до будинку для проживання. З огляду на наведене суд вважає, що відповідач з травня 2015 р. не проживає у будинку, який належить позивачу, поважних причин, які б перешкоджали її проживанню у будинку разом з дітьми матеріали справи не містять. Покази свідка [PERSON] щодо обставин виїзду з будинку ґрунтуються на обставинах, які їй повідомила відповідач, а свідка [PERSON] лише щодо обставин, за яких [PERSON] покинула належний позивачу житловий будинок. Відповідачем не надано переконливих доказів того, що позивач змусив її залишити спірний будинок, а також жодного доказу про те, що у подальшому їй чинилися перешкоди у користуватися цим будинком, а тому твердження щодо перешкод з боку позивача у мешканні в будинку являється необгрунтованим. На підставі викладеного,

Outcome: approved