Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

26.01.2021\~року до\~Братського районного\~суду Миколаївської\~області надійшла\~позовна заява\~Акціонерного товариства\~Комерційний банк\~«Приватбанк» до [PERSON] , в якій позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 14.10.2011 року у розмірі 29\~788,16 грн. станом на 14.12.2020 року, яка складається з наступного: 29\~788,16 грн. заборгованість за кредитом, а також судові витрати в розмірі 2 270,00 грн. 08.04.2021 року до канцелярії суду надійшла заява від представника позивача про зменшення позовних вимог, в якій позивач остаточно просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором № б/н від 14.10.2011 року у розмірі 21\~202,10 грн. (заборгованість за простроченим тілом кредиту). В обґрунтування вимог посилається на те, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 14.10.2011 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг позивач виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором банк виконав своєчасно і повністю, надавши відповідачу вищевказані грошові кошти, але відповідач до теперішнього часу не виконує взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 21\~202,10 грн., яку позивач й просить стягнути з відповідача Ухвалою судді Братського районного суду Миколаївської області Скарницької І.Б. від 10.02.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 24.02.2021 року цивільну справу за вказаним позовом передано на розгляд до Центрального районного суду міста Миколаєва. 09.04.2021 року матеріали справи надійшли до канцелярії Центрального районного суду м. Миколаєва. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.04.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 14.04.2021 року прийнято вищезазначену справу до свого провадження. 27.04.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов від представника відповідача адвоката Демченко Н.В. відзив, в якому вона зазначає, що відповідач позовні вимоги визнає частково, а саме заборгованість перед позивачем за кредитом у розмірі 5 44,69 грн. Так, відповідач починаючи з 14.10.2011 року і по теперішній час є військовослужбовцем за контрактом. Отже, на підставі п. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідач звільнений від нарахування процентів за кредитом. Проте, відповідно до розгорнутої таблиці операції по картковому рахунку відповідача, доданої позивачем до позовної заяви, в період з 19.05.2018 року по 04.12.2020 року, з відповідача було списано відсотки за використання кредитного ліміту на загальну суму 15\~757,41 грн. Враховуючи остаточну суму стягнення, заявленої позивачем у заяві про зменшення розміру позовних вимог, та суму сплачених відповідачем відсотків за користування кредитом, різниця складає 5\~444,69 грн. Поряд з цим, той факт, що відповідач не повідомив позивача про те, що він є військовослужбовцем та має відповідно до законодавства пільги, не позбавляє відповідача права не сплачувати відсотки. Представник відповідача також зазначила, що відповідач погоджується, що у позивача не було правових підстав не нараховувати та відповідно списувати проценти із відповідача за користування кредитом, з причини необізнаності щодо статусу відповідача. Але, зважаючи що спірні правовідносини між позивачем та відповідачем розглядаються судом, судове рішення яке є обов`язковим до виконання усіма особами, яких воно стосується, буде правовою підставою для позивача щодо перерахунку грошових зобов`язань відповідача за внутрішнім бухгалтерським обліком. 16.06.2021 року до канцелярії суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, де зазначено, що сторонами при укладені договору було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Враховуючи докази, що містяться в матеріалах справи можна дійти висновку, що правовідносини між сторонами тривають й належним чином зобов`язання не виконані та кредитором не прийняті. Поряд з цим, моментом виникнення права на ненарахування штрафних санкцій, пені і процентів є: - 17.03.2014 року для тих осіб, які станом на 17.03.2014 року вже були військовослужбовцями; - дата прийняття на військову службу для тих осіб, які стали військовослужбовцями після 17.03.2014 року. Отже, військовослужбовцям, які мають невиконані зобов`язання пропонується: звернутись до установи з заявою провести звірку зобов`язань та отримати довідку із сумою залишку заборгованості по тілу кредиту, а також процентах, комісіях, штрафах тощо; звернутись до установи із заявою про звільнення від сплати штрафних санкцій, пені і процентів по кредиту, а також про звільнення від сплати страхових платежів, якщо такі передбачені кредитним договором. Поряд з цим, відповідач із заявою про звільнення від сплати штрафних санкцій, пені і процентів по кредиту не звертався. Для перерахунку заборгованості необхідно звернутись до відділення банку із оригіналами відповідних документів. Також, представник позивача зазначає, що згідно виписки по рахунку, вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором. Враховуючи викладене представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 14.10.2011 року відповідач [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг та підписав заяву № б/н, відповідно до якої йому відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт в розмірі 5 000,00 грн., який у подальшому було збільшено до 44 500,00 грн., що підтверджується довідкою, виданою АТ КБ «Приватбанк» та доданою до матеріалів справи. 05.02.2018 року відповідачем також був підписаний паспорт споживчого кредиту, в якому містяться: основні умови кредитування; інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача; порядок повернення кредиту; додаткова інформація тощо. Виписка по рахунку [PERSON] за договором № б/н станом на 15.12.2020 року підтверджує, що відповідач користувався платіжною карткою зі встановленим кредитним лімітом. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що за підрахунками позивача у [PERSON] виникла заборгованість в розмірі 21\~202,10 грн., що складається з наступного: 21\~102,10 грн. заборгованість за простроченим тілом кредита. Спірні правовідносини регулюються положеннями Цивільного кодексу України. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за його використання. На підставі ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка може бути фіксованою або змінною. Тип процентної ставки визначається договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом. Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Крім того, ч. 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що у разі якщо за договором позичальник зобов`язувався повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вказаними вище доказами позивачем у достатній мірі доведений факт отримання відповідачем вищезазначеного кредиту. Поряд з цим, відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 5-6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач до відзиву долучив Довідку, видану 22.04.2021 року ВЧ № [NUMBER] за вихідним № 187, згідно якої [PERSON] є старшим лейтенантом та перебуває на військовій службі у Національній гвардії України з 14.10.2011 року по теперішній час. Займає посаду командира автомобільного взводу стрілецького батальйону військової частини [NUMBER] Південного ОТО з 28.06.2017 року по теперішній час. Контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України укладено до 24.06.2022 року. В п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» законодавець закріпив, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 N 303/2014 «Про часткову мобілізацію», і по даний час. Такого правового висновку дійшов і Верховний Суд у справі N 205/1993/17-ц ( постанова від 25.04.2018), про що своїм листом від 13.07.2018 №60-1543/0/2-18 повідомив і на ім`я начальника Генштабу і Головнокомандувача ЗСУ. Поряд з цим, позивачем заявлено вимогу до відповідача щодо стягнення з нього лише заборгованості за простроченим тілом кредиту. Вимог щодо стягнення з відповідача штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань позивачем не заявлялось. Крім того, відповідно до виписки, АТ КБ «Приватбанк» було здійснено коригування нарахованих штрафів та відсотків за договором, а 19.09.2019 відбулась відміна % по кредитам військовозобов`язаних та повернуто на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 15\~757,41 грн. Враховуючи викладене суд не може прийняти до уваги твердження відповідача, що за період з 19.05.2018 року по 04.12.2020 рік з його рахунку було списано відсотки за використання кредитного ліміту на загальну суму 15\~757,41 грн., та залишок його заборгованості складає 5\~444,69 грн. (21 202,10 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту 15\~757,41 грн. списаних з рахунку відсотків), оскільки позивачем було повернуто на рахунок відповідача суму списаних відсотків в розмірі 15\~757,41 грн., що підтверджується випискою по рахунку [PERSON] станом на 15.12.2020 року. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, якщо про це не звертаються сторони. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві до позову, в межах наданих сторонами доказів, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки матеріалами справи підтверджено, що відповідач має перед позивачем заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 21\~202,10 грн. Що стосується питання розподілу судових витрат, то суд керується частиною першою статті 141 ЦПК України та, враховуючи задоволення позову в повному обсязі, стягує з відповідача понесені позивачем витрати на оплату судового збору в сумі 2 270,00 гривні, які підтверджуються платіжним дорученням № PROM8BE99W від 28.12.2020 року.

Outcome: approved