Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

26.09.2016 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 101, в будинку № 4 по вулиці Бальзаківська в місті Житомирі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.08.2014 року позивач, її дочка та син набули у власність вказану квартиру. Окрім неї у квартирі зареєстрований але не проживає більше трьох років чоловік [PERSON]. Оскільки відповідач без поважних причин не проживає в квартирі більше шести місяців, вважає, що його слід визнати таким, що втратив право на житло згідно ст. 71, 72 Житлового кодексу України. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, у відповідності до ч. 5 ст. 74 ЦПК України належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи. Відповідач у відповідності до ч. 9 ст.74 ЦПК України належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи через оголошення в пресі, а саме в газеті «Житомирщина» № 141-142 (20645) від 27.12.2016 року (а.с.58 ). Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача, що відповідає вимогам ст. 224 та ч. 2 ст. 158 ЦПК України. Заслухавши учасників судового процесу, свідчення свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, судом встановлене наступне. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з вересня 2006 року та мають двох дітей - [PERSON] та [PERSON]. Встановлено, що [PERSON] (позивач), [PERSON] (відповідач), [PERSON] в рівних частках набули на праві спільної приватної власності квартиру №101,102, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 22.12.2008 року (а.с.12-13) та витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.14). Рішенням Корольовського районного м.Житомира від 31.01.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.25). Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради № 282 від 23.07.2014 року [PERSON] було надано дозвіл здійснити дарування належної йому частки приватизованої двокімнатної квартири [ADDRESS] на імя малолітнього сина [PERSON], [INFO] за умови збереження за малолітньою дочкою [PERSON],[INFO], належної їй частки зазначеної вище квартири (а.с. 18-19). Відповідно до договору дарування частини квартири від 06.08.2014 року, укладеного між [PERSON] (відповідачем) та [PERSON] (в інтересах якого діяла законний представник мати [PERSON]П.) дарувальник безоплатно передав у власність обдарованому 1/3 частину квартиру № 101,102 в будинку №4 по вул. Бальзаківська в м. Житомирі (а.с.8), що підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.10-11). Отже, відповідач не є власником квартири [ADDRESS]. Стаття 41 Конституції України та стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплюють принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти. Стаття 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР передбачають право власника будинку (квартири) використовувати своє житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою вказаної статті визначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014р. вказується, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Відповідно до довідки № 2200 від 20.09.2016 року виданої на ім'я [PERSON] ТОВ КК КомЕнерго-Житомир, [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], колишній чоловік-Стелюк Ю.В., син - [PERSON], донька [PERSON]. (а.с. 23). Відповідно до актів від 25.02.2015 року, 16.02.2016 року, 29.06.2015 року, 25.09.2016 року які оформлені комісією у складі посадових осіб ТОВ КК КомЕнерго-Житомир та за участю сусідів, [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], однак не проживає за вказаною адресою не більше трьох років (а.с. 19, 21, 22, 24). Позивач, як свідок, в судовому засіданні засвідчила про те, що відповідач не проживає в спірній квартирі більше тьох років, 1/3 частину квартири передарував сину. Свідок [PERSON] в судовому засіданні засвідчив про те, що відповідач [PERSON] не проживає в спірній квартирі три роки. Зараз проживає в іншому місці. Свідок [PERSON] в судовому засіданні засвідчила про те, що після розірвання шлюбу відповідач виїхав, його речей в квартирі немає. Відомо, що відповідач виїхав з квартири після розірвання шлюбу з позивачем. Свідок [PERSON] в судовому засіданні засвідчила про те, що з позивачем тісні дружні стосунки, дружать 5-6 років. Відповідача за адресою позивача давно не бачила, дітьми він не займається. Свідок [PERSON] в судовому засіданні засвідчив про те, що з позивачем дружить 2 роки, відповідача ніколи не бачив, речей відповідача в квартирі теж не бачив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач не проживає у квартирі, яка належить його колишній дружині більше трьох років без поважних причин і будь які домовленості між сторонами з приводу проживання у вище вказаній квартирі відсутні. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів в спростування доводів позивача. Наявність реєстрації не свідчить про факт постійного проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено, сплачений судовий збір в сумі 551,20 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved