Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

22 липня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача Генеральної прокуратури України про визнання інформації недостовірної та такої, що принижує честь, гідність, ділову репутацію та її спростування та просить визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права наступну інформацію: що він причетний до вчинення кримінальних правопорушень, котрі були здійснені за попередньою змовою з іншими особами дій, щодо заволодіння землею та будівлями в урочищі Межигір'я та легалізації коштів, оприлюднену та поширену [INFO]. в соціальній мережі Facebook у загальнодоступному профілі Генеральної прокуратури України (адреса інформації у глобальній мережі Інтернет [ADDRESS] з гіперпосиланням на інтернет - ресурс Youtube) та на офіційній сторінці Youtube Генеральної прокуратури України (адреса інформації в мережі Інтернет [ADDRESS]); зобов'язати Генеральну прокуратуру протягом 10 (десяти) календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати поширену недостовірну інформацію про те, що він причетний до вчинення кримінальних правопорушень, котрі були здійснені за попередньою змовою з іншими особами дій, щодо заволодіння землею та будівлями в урочищі Межигір'я та легалізації коштів, в соціальній мережі Facebook у загальнодоступному профілі Генеральної прокуратури України та на офіційній сторінці Youtube Генеральної прокуратури України в такій же інформаційний спосіб, яким була поширена недостовірна інформація; зобов'язати Генеральну прокуратуру України розмістити в соціальній мережі Facebook у загальнодоступному профілі Генеральної прокуратури України та на офіційній сторінці Youtube Генеральної прокуратури України повідомлення про ухвалене у справі судове рішення та публікацію тексту резолютивної частини цього рішення. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що [INFO] під час засідання колегії Генеральної прокуратури України відбувся виступ першого заступника Генерального прокурора України [PERSON], під час якої останній оприлюднив негативну та недостовірну інформацію про позивача, заявивши наступне: «Причетними до вчинення кримінальних правопорушень є Екс - президент [PERSON], колишні члени уряду [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], колишній перший заступник глави адміністрації президента [PERSON]. Ці посадовці за попередньою змовою з керівниками деяких юридичних осіб заволоділи землею та будівлями в урочищі Межигір'я, а кошти легалізували». Зазначена інформація була оприлюднена шляхом публікації відеозапису в соціальній мережі Facebook у загальнодоступному профілі Генеральної прокуратури України (адреса інформації у глобальній мережі Інтернет [ADDRESS] з гіперпосиланням на інтернет - ресурс Youtube). Крім цього, відповідний відеозапис був оприлюднений через Інтернет - ресурс Youtube (адреса інформації в мережі Інтернет [ADDRESS]) офіційній сторінці Youtube Генеральної прокуратури України. Позивач вважає, що інформація про його причетність до кримінального правопорушення у вигляді вступу у попередню змову з іншими особами та подальшого заволодіння землею та будівлями та легалізації коштів, є негативною, неправдивою та такою, що підлягає спростування. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили позов задовольнити. Представник відповідача Генеральної прокуратури України у судове засідання не з'явився, про час, місце судового засідання був належним чином повідомлений, причини неявки суду не повідомив, незалежно від причин, суд розглядає справу за наявністю у справі доказів у відсутність відповідача. Зі згоди представників позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення представників позивача, оголосивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (статті 3, 28). Згідно ст. 68 Конституції, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до змісту частини 1 статті 277 ЦК України особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Згідно норм вказаної статті ЦК України, об'єктивна сторона складу даного цивільного правопорушення передбачає одночасну наявність двох складових елементів - недостовірність поширеної інформації та її неправильність на порушення особистих немайнових прав потерпілої особи (негативний зміст). Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про визнання гідності, властивої всім членам людської сім'ї, і рівних та невід'ємних їх прав основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини випливають із властивої людській особі гідності. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь - яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загально визначених правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка порушує право позивача на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно ч.3 ст.277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Статтею 200 ЦК України встановлено, що інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі; суб'єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права. В судовому засіданні при досліджені відеозапису, наданого в якості доказу стороною позивача, встановлено, що [INFO] на засіданні колегії Генеральної прокуратури України відбувся виступ першого заступника Генеральної прокуратури України [PERSON], під час якого останній заявив наступне: «Причетними до вчинення кримінальних правопорушень є Екс - президент [PERSON], колишні члени уряду [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], колишній перший заступник глави адміністрації президента [PERSON]. Ці посадовці за попередньою змовою з керівниками деяких юридичних осіб заволоділи землею та будівлями в урочищі Межигір'я, а кошти легалізували». Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 визначено, що відповідачами у справі про захист честі, гідності чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Відповідно до п.11 вищезазначеної постанови, відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, є юридична особа, в якій вона працює. На момент поширення вказаної інформації [PERSON] посідав посаду першого заступника Генерального прокурора України. Суд вважає доведеним, той факт, що поширена на засіданні колегії Генеральної прокуратури України [INFO] інформація стосується позивача, про що свідчить пряма вказівка на прізвище позивача, як особи причетної до вчинення кримінальних правопорушень щодо заволодіння землею та будівлями в урочищі Межигір'я. Крім того, дана інформація була повідомлена невизначеному колу осіб, оскільки була поширена через глобальну мережу Інтернет, була доведена до відома невизначеної кількості користувачів та відвідувачів веб - сайту Youtube та Facebook. Повідомивши широкому загалу інформацію про причетність позивача до вчинення кримінального правопорушення [PERSON] заявив про вчинення позивачем суспільно небезпечного діяння, відповідальність за вчинення якого передбачена Кримінальним кодексом України. Також, в судовому засіданні встановлено, що на запит адвоката [PERSON] від 21.05.2014 р. №77-88 адресованого Генеральній прокуратурі України, листом Генеральної прокуратури України від 11.06.2014 р. №17/1/3-32793-14, за підписом начальника Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України [PERSON] було повідомлено, що у кримінальних провадженнях за фактами незаконного заволодіння землею та будівлями в урочищі Межигір'я повідомлення про підозру громадянину [PERSON] не виносились (а.с.23). Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності. За змістом ст.62 Конституції України, ст.2 КК України, ч.1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Враховуючи практику Європейського суду, до числа осіб, які можуть бути винними у порушенні принципу презумпції невинуватості можуть належати не лише суди, представники правоохоронних органів, ай інші особи, які поширюють інформацію про особу, яка не притягнена до кримінальної відповідальності за обвинувальним вироком суду, як до злочинця. Стаття 302 ЦК України покладає на фізичну особу, яка поширює інформацію обов'язок перевірити її достовірність. Частина 2 статті 302 ЦК України передбачає підстави звільнення особи від відповідальності та від обов'язку перевіряти достовірність поширюваної неї інформації, зокрема, у разі отримання її від офіційних джерел (органів державної влади, органів місцевого самоврядування тощо) з обов'язковим посиланням на таке джерело. Як вбачається з виступу [PERSON], оспорювана інформація отримана ним не з офіційних джерел, оскільки він не робить жодного посилання на офіційне джерело інформації. Відповідно до ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Аналізуючи зміст поширеної інформації про позивача, суд вважає, що вона не підпадає під ознаки критики, не є оціночними судженнями, так як виступ [PERSON] носив стверджувальний характер, що містив факти про начебто причетність позивача до злочинних дій, що є порушенням принципу презумпції невинуватості, тому з огляду на норми Конституції України, Цивільного Кодексу України, Закону України «Про інформацію», Міжнародні договори та практику Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що поширення вказаної інформації порушує особисті немайнові права позивача, тому підлягають правовому захисту. Крім того, оспорювана інформація становить предмет загального суспільного інтересу, є резонансною та такою, що впливає на громадську думку стосовно позивача. Частиною 2 статті 10 Конвенції передбачено законодавче обмеження права на свободу думки та слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань, зокрема, для захисту репутації або прав інших осіб, тощо, і є необхідним в демократичному суспільстві. Аналогічне положення передбачено і ст. 34 Конституції України, відповідно до якого здійснення права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, права вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір, може бути обмежене законом для захисту репутації або прав інших людей. Тому, навіть коли твердження становить оціночне судження, має бути наявна фактична основа для такого судження. Оціночне судження, як стверджує практика Європейського суду з прав людини (справа «Лінгенс проти Австрії»), є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної, логічної обробки і узагальнення фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкового зв'язку між зазначеними джерелами інформації. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Вивчивши надані докази, враховуючи, що оспорювана інформація не належить до оціночних суджень, не підпадає під ознаки критики, а містить вигадані факти про позивача, які не мали місце в реальному житті, суд приходить висновку, що розповсюджена інформація є недостовірною, яка носить негативний характер. Правдивість поширеної відповідачем інформації, останнім не доведено. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними, тому підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про спосіб спростування інформації, яка вказаним рішенням визнається недостовірною, суд враховує п. 24 Постанови, якою передбачено що, якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджена сума сплаченого судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved