Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду зазначеним позовом 20.02.2014року, зазначивши в позовній заяві про те, що 20.05.2013року [PERSON] отримав від нього в борг грошові кошти в сумі 230000грн. строком до 31.12.2013року, про що складено письмовий договір позики, розписку, однак на час звернення до суду борг не повернув. Своїми діями відповідач, зловживаючи його довірою та користуючись його добрим ставленням до нього, навмисно ввів його в оману та спричинив йому матеріальну шкоду на вказану суму, після чого він змушений був звернутися по правову допомогу. Посилаючись на положення ст.ст. 1046, 1049, 610, 611, 536, 1048, 625 ЦК України, позивач в позовній заяві ставить питання про стягнення з відповідача 2300000грн. боргу та судових витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору. В судовому засіданні 19.03.2014року позивач [PERSON], уточнивши дату укладення договору позики з відповідачем, 20.05.2012року, підтримавши позовні вимоги, мотивував їх тим, що 20 травня 2012року до нього додому в період часу з 15-00 до 16-00, приїхав [PERSON] і звернувся з проханням позичити гроші для розвитку фермерського господарства в сумі 230тис. грн. Оскільки подібні відносини між ними вже мали місце, [PERSON] і раніше позичав у нього значні суми грошових коштів і своєчасно повертав їх, він позичив йому гроші в зазначеній сумі, передавши їх в присутності дружини та [PERSON] Приїзд [PERSON] до нього саме 20.05.2014року був погоджений ними в телефонній розмові за два дні до цього. Після того, як дружина на його прохання винесла гроші, він перерахував їх і передав [PERSON] При цьому [PERSON] написав розписку про отримання грошей, зазначивши погоджену з ним дату повернення їх, 31.12.2013року. В грудні 2013року він приїздив в с.Мутин з приводу повернення боргу [PERSON], заходив в магазин в пошуках його. Продавець зателефонувала [PERSON], повідомивши про його приїзд, однак [PERSON] не приїхав, тому він змушений був звернутися до суду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні, підтримавши позовні вимоги [PERSON], в обгрунтування його вимог посилається на те, що договір позики був укладений в письмовому вигляді шляхом складання відповідної розписки; відповідно до договору борг не був повернутий до 31.12.2014року. Оскільки, незважаючи на спроби добровільно вирішити питання про повернення боргу, [PERSON] гроші не повернув, позивач змушений був звернутися до суду в лютому 2014року. Ніяких претензій з боку відповідача щодо добровільності написання розписки як документу про укладений договір позики до звернення позивача до суду не було. Лише після відкриття провадження у справі [PERSON] звернувся в Кролевецький РВ УМВС з відповідною заявою, що, на її думку та на думку позивача, свідчить про небажання повертати гроші за договором позики, оскільки ніякого примусу щодо написання розписки не було і не могло бути, оскільки договір було укладено саме з ініціативи відповідача і розписка написана ним добровільно з його ініціативи як підтвердження укладеного договору. В судовому засіданні 19.03.2014року відповідач [PERSON] позову не визнав та дав пояснення про те, що він знайомий з [PERSON] і звертався до нього з приводу отримання грошей в борг, оскільки кошти необхідні були для розвитку фермерського господарства, а з отриманням кредиту в банківських установах були певні труднощі. Беручи в борг у [PERSON] грошові кошти, він своєчасно повертав їх з відсотками за користування його грошима. На даний час ніяких грошей він йому не винен. Щодо обставин написання розписки відповідач пояснив, що 20 травня 2013року ввечері, після 20 год., до нього приїхав [PERSON] і запросив в автомобіль, посилаючись на наявність якоїсь розмови, на що він погодився. Він сів в автомобіль на заднє сидіння між двома чоловіками і вони поїхали до мосту через р.Сейм неподалік с. Мутин. Під дією погроз з боку зазначених осіб, в тому числі про фізичну розправу, він змушений був написати розписку про наявність боргу [PERSON] в сумі 230000грн., після чого його висадили біля магазину в с. Мутин і він пішов додому. Він був дуже знервований, враховуючи наслідки отриманої в 2009році травми, дружина надала йому заспокійливі ліки, після чого він 21.05.2013року звертався за медичною допомогою. Наступного дня він зателефонував своєму знайомому [PERSON], який пояснив йому, що розписка без свідків не має законної сили і тому вона сама по собі нічого не значить, і рекомендував йому з приводу дій [PERSON] звернутися в райвідділ міліції. Того ж чи наступного дня він зателефонував [PERSON] про те, що він має намір звернутися в Кролевецький РВ УМВС з приводу його дій та того, що його змусили написати боргову розписку, на що [PERSON] відповів, що він погарячкував, а розписку він знищив, у зв'язку з чим він не звертався в РВ УМВС, повіривши [PERSON]. Однак в грудні 2013року йому зателефонувала донька, яка передала трубку [PERSON], і той повідомив його про свій приїзд. [PERSON] приїхав до нього з [PERSON], показали позовну заяву і запропонували написати розписку про розстрочку виплати боргу в сумі 230 тис. грн.. Оскільки він відмовився писати таку розписку, вони повідомили про те, що будуть звертатися до суду. Відповідач також пояснив, що до звернення позивача до суду він не звертався в міліцію, оскільки вважав, що розписка знищена [PERSON] і будь-які документи щодо боргу немає. Звернувся він в міліцію на початку березня 2014року, після отримання з суду позовної заяви, а витяг з ЄРДР отримав 19.03.2014року. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] в судовому засідання, не визнавши позову, пред'явленого до [PERSON], в обгрунтування заперечень посилаються на те, що позивач всупереч вимог ст.1047 ЦК України не надав самого договору. Розписка, надана позивачем, є лише документом, який видається боржником кредитору за договором позики як додаткове підтвердження його укладення та отримання коштів. Сама розписка не є договором позики в розумінні ст.1046 ЦК України, а отже не може бути підставою для стягнення нібито наданих коштів. Зі змісту самої розписки не вбачається факт отримання коштів відповідачем, а системний аналіз її тексту дає можливість припустити, що відповідач має на меті отримання грошових коштів від позивача в майбутньому, проте не зазначає, що вже отримав такі кошти, внаслідок чого у нього виник обов'язок щодо їх повернення. Заявляючи вимоги про повернення коштів по розписці від 20.05.2012року, позивач заявляє про укладення договору 20.05.2013року, не надаючи цьому жодного доказу. Відсутні будь-які докази укладення договору 20.05.2013року; при цьому не можуть бути прийняті судом як докази укладення договору позики показання свідків, на що посилається позивач, до того ж показання свідків [PERSON] та [PERSON] є суперечливими. Таким чином, відсутні докази як укладення договору позики між сторонами так і факту одержання відповідачем грошових коштів. В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що в травні 2012року [PERSON] прийшов до них додому і після його розмови з її чоловіком останній попросив її дати аркуш паперу та ручку і принести 230тис.грн., як вона зрозуміла, з метою позичити їх [PERSON] Після продажу квартири вони збирали гроші для придбання квартири доньці в м.Суми, тому вона була проти надання грошей в позику, однак чоловік сказав, що [PERSON] гроші потрібні для розвитку бізнесу. В столовій на той час, крім них трьох, знаходився [PERSON], який допомагав їм в проведенні ремонтних робіт. Вона винесла гроші, була написана [PERSON] розписка; в її зміст, дату повернення грошей вона не вникала, оскільки з чоловіком виникла невелика сварка з приводу надання грошей в позику. Свідок [PERSON] підтвердив в судовому засіданні, що 20.05.2012року [PERSON] прийшов до [PERSON] з метою позичити гроші. В його присутності в столовій будинку [PERSON] після їх перерахунку були передані [PERSON] гроші в сумі 230тис.грн., а [PERSON] передав [PERSON] розписку. При цьому була присутня дружина [PERSON], яка заперечувала проти надання грошей в позику. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні дали показання про те, що про конфлікт [PERSON] та [PERSON] їм відомо безпосередньо від [PERSON], в тому числі, що стосується написання ним розписки в травні 2013року під впливом психологічного примусу з боку [PERSON] та його знайомих. Встановивши фактичні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем [PERSON] в підтвердження своїх вимог надано письмовий доказ - розписку від 20 травня 2012 року, в якій зазначено:" Я, [PERSON], проживаючий в [ADDRESS], [NUMBER] (паспорт), беру у позику у [PERSON] у сумі 230.000 (двісті тридцять тисяч гривень) сроком до 31.12.2013р." та підписана [PERSON] (а.с.4). Відповідач не заперечував, що розписка , оригінал якої вилучено в матеріали кримінального провадження (а.с.48-50), написана особисто ним, але заперечував отримання зазначених в розписці коштів та наполягав на тому, що вона написана під тиском з боку позивача та його знайомих. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того самого роду та такої самої якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 20 лютого 2013року у справі №6-163 цс12, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13. Проаналізувавши текст наданої позивачем розписки, суд приходить до висновку, що між сторонами 20.05.2012року виникли правовідносини на підставі договору позики. Відповідачем складено документ, який названо розпискою, згідно з яким він брав у позивача 230тис. грн. і зобов'язався повернути їх до 31 грудня 2013року. Позичальник свої зобов'язання не виконав, борг не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал зазначеної розписки, який був наданий ним суду. Надана позичальником-відповідачем по справі [PERSON] позикодавцю-позивачу по справі [PERSON] розписка є підтвердженням укладення договору позики в письмовій формі і передачі грошей позичальнику. Суд критично оцінює твердження представників відповідача про те, що розписка відповідача не є належним доказом факту укладення договору позики між сторонами, враховуючи вищезазначені положення діючого законодавства та позиції Верховного суду у справах даної категорії. Що стосується їх тверджень про те, що в позовній заяві позивач посилається на договір позики від 20.05.2013року, надаючи розписку, датовану 20.05.2012року, тобто відсутні будь-які докази в підтвердження вимог про стягнення грошових коштів за договором позики від 20.05.2013року, то в судових засіданнях як позивач так і його представник дали пояснення з цього приводу, зазначивши, що в позовній заяві дата укладення договору позики з зазначенням 2013 р. замість 2012р. вказана помилково особою, що складала позовну заяву. Ці пояснення прийняті судом як обгрунтовані, враховуючи як пояснення позивача, показання свідків, так і той факт, що в позовній заяві дійсно допущені і інші технічні помилки, зокрема, що стосується дати сплати судового збору. Що стосується тверджень представників відповідача про те, що зміст розписки дає можливість припустити про наявність тільки наміру у відповідача взяти у позивача гроші в борг в майбутньому і не свідчить про отримання ним коштів, то вони суперечать змісту пояснень по суті позову самого відповідача, а також положенням закону, зокрема ст. 60 ЦПК України про те, що доказування не може грунтуватися на припущеннях. Крім того, це суперечить самому змісту розписки, в якій чітко зазначено, що [PERSON] бере позику у [PERSON] 230000грн. строком до 31.12.2013р., тобто у розписці чітко зазначено, що відповідач бере у позивача зазначену суму грошей, а не буде брати в майбутньому, що узгоджується зі ст.1046 ЦК України, яка передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти, тобто якщо одна сторона передає, то інша сторона бере, що і зазначено відповідачем у розписці. Суд критично оцінює пояснення відповідача про те, що він писав розписку 20 травня 2013року біля мосту через р.Сейм під примусом зі сторони позивача та інших присутніх при цьому осіб. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідач не оспорював договір позики, укладений [PERSON] та ним, не звертався до правоохоронних органів до березня 2014року з заявою про вчинення щодо нього неправомірних дій з боку [PERSON] та інших осіб, тобто не надав суду доказів того, що договір позики укладений ним проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного насильства. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], даючи показання в суді, зазначили, що про обставини написання відповідачем розписки їм відомо зі слів [PERSON], ніхто з них не був присутнім при написанні розписки. Факт спілкування представника [PERSON] з відповідачем в грудні 2013 року, чого не заперечують сторони, не спростовують обгрунтованості вимог позивача, а більш того вони пов'язані з вирішенням питання, як пояснив позивач, по виконанню відповідачем зобов'язань, по яким підходив строк виконання, що підтверджує також факт наявності між сторонами договірних правовідносин. Суд бере до уваги той факт, що [PERSON] звернувся з заявою в Кролевецький РВ УМВС про вчинення неправомірних дій щодо нього [PERSON] та іншими 20.05.2013року лише 03 березня 2014року (а.с.26), коли вже настав термін сплати боргу - за розпискою до 31 грудня 2013року, який він відповідно до вимог ст.1049 ЦК України повинен був повернути позикодавцеві до 31.12.2013року, більш того, вже після відкриття провадження у даній цивільній справі, хоча як він стверджував у суді сам, ще в грудні 2013року позивач вимагав повернення боргу чи написання заяви про розстрочку його повернення. На думку суду, така поведінка відповідача також свідчить про те, що договір позики був укладений відповідно до норм чинного законодавства, тому він жодним чином не оспорював його до часу настання строку його виконання, більш того, до часу звернення позикодавця до суду з приводу примусового виконання відповідачем зобов'язань за даним договором. До його пояснень в судовому засіданні з приводу мотивів своєї бездіяльності по оспорюванню як дій позивача в травні 2013року, про що він стверджує, так і оспорюванню самого договору (незнання закону, боявся погроз з боку [PERSON], повірив [PERSON], що розписка знищена та ін.), суд відноситься критично, оскільки ці його пояснення суперечать як іншим доказам по справі так і поясненням самого [PERSON] про те, що йому [PERSON] рекомендував звернутися з відповідною заявою в РВ УМВС як в травні 2013року так і пізніше, однак це ним не було зроблено. Сам [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в грудні 2013року він знав про те, що розписка не знищена, від позивача була пропозиція про розстрочку виплати боргу, однак і після цього він не оспорив жодним чином договору позики чи дій позивача, що, на думку суду, поряд з іншими фактами, свідчить про суперечливість пояснень відповідача з приводу обгрунтувань його заперечень проти позовних вимог. З з приводу показань свідків, які є близькими родичами відповідача і які стверджували про написання розписки відповідачем під впливом незаконного тиску з боку позивача, слід зазначити, що вони також мали можливість звернутися до правоохоронних органів, якщо їм стало відомо про вчинення неправомірних дій щодо [PERSON], однак ними це також не було зроблено. Таким чином, на думку суду, сам факт звернення [PERSON] в РВ УМВС і наявність кримінального провадження не можуть бути доказами спростування наданих позивачем доказів в підтвердження та обгрунтованість своїх позовних вимог, про що зазначено вище. З моменту укладення договору між сторонами виникли правовідносини, які регулюються ст.ст.1046-1053 Цивільного кодексу України та нормами цього ж Кодексу щодо відповідальності за порушення грошових зобов'язань. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства (ст.526 ЦК України). Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.3 ст.545 ЦК України підтвердженням виконання боржником свого обов'язку є наявність у нього боргового документа. Відповідач в ході розгляду справи не довів обставин, на які він посилається у своїх запереченнях проти позову. За вказаних обставин, враховуючи викладене вище та виходячи з положень ст.ст.1049, 1050, 625, ч.2 ст.524 ЦК України, зазначена у договорі позики сума боргу, 230 тис. грн. підлягає примусовому стягненню з відповідача. На підставі викладеного, встановивши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, перевіривши їх наданими доказами,

Outcome: approved