Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу в розмірі 181 539.12 грн. за договором позики з кожного відповідача, та судових витрат в розмірі 3630.78 грн. судового збору. [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору позики укладеного 04.05.2011 року недійсним. Ухвалою суду від 27.01.2015р. прийнято до провадження зустрічну позовну заяву та об'єднано в одне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення коштів та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору. 27.01.2015 року позивач за первісним позов позовні вимоги збільшив та просив стягнути борг в розмірі 213 869.77 грн. за договором позики з кожного відповідача. 05.05.2015р. позивач за первісним позовом подав заяву про збільшення позовних вимог про стягнення з відповідачів суму не повернутої позики використаної в інтересах сімї в розмірі 13527.5 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день подання заяви становить 285 868.47 грн. з кожного відповідача. 05.06.2015р. позивач за зустрічним позов подав уточнену позовну заяву в якій розширив мотивацію позову (як додаткові пояснення). В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] та його представник первісний позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити, щодо зустрічного позову вважають його необґрунтованим. Відповідач-позивач [PERSON] та її представник вимоги первісного позову заперечили, зустрічний позов просили задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник визнали первісний позов, щодо зустрічного - просили суд в задоволенні його вимог відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 04.05.2011 року [PERSON] позичив [PERSON] (батько-синові) 27055 доларів США, з метою оплати кредиту, взятого в "Райфайзенбанк Аваль" на купівлю квартири в [ADDRESS], які зобов'язувався повернути до 01.06.2013 року, про що складено розписку (а.с.59). За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Факт підписання відповідачем розписки свідчить про отримання позичальником всієї грошової суми. Як слідує зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Розпискою передбачено надання позики у визначений строк. Даючи оцінку наданим позивачем на підтвердження укладення договору позики письмових доказів (розписки), суд дійшов висновку, що ці докази є підтвердженням факту укладення сторонами договору позики, а саме того, що між ними виникли правовідносини з підстав, передбачених ч.2 ст.11 ЦК України. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договорів позики й розписки свідчать про їх укладення відповідно до вимог ст..1046 ЦК України. Статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Оскільки, примірник оригіналу договору позики позикодавець [PERSON] надав до справи як доказ неповернення позики в повному обсязі, про що і не заперечує позичальник, суд дійшов висновку, що позика позичальником не повернута. Станом на день ухвалення рішення - 05.06.2015 року курс валют НБУ встановлений 21.013713 грн. за 1 долар США, а тому з врахуванням неповерненої суми - 27055 доларів США сума боргу становить - 284212.76 грн. з кожного відповідача, які підлягають до стягнення позивачу. Що стосується виникнення обов'язку щодо саме двох відповідачів з даного договору позики, а також визнання недійсним договору позики через відсутність письмової згоди на це іншого подружжя та його формальність, то слід зазначити наступне. З 08.09.2007 року по 03.07.2013 року [PERSON] та [PERSON] перебували у щлюбі, який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 03.07.2013 року. 25.07.2014 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с.54). 14.05.2008 р. [PERSON] уклав попередній договір купівлі-продажу двохкімнатної квартири по [ADDRESS] міської ради в сумі 126 284.34 грн., які покупець мав оплатити певними платежами, зі змінами від 15.10.2008р., та було укладено договір на виконання робіт від 14.05.2008р. зі змінами (а.с.63-68). Покупцем отримано дану квартиру з коморою, згідно Акту приймання-передачі у продавця 01.06.2011 року (а.с.73), що не заперечується колишнім подружжям [PERSON]. 22.05.2008 року [PERSON] отримав кредит у ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» в сумі 35000 доларів США за кредитним договором №014/0031/74/87682, в забезпечення зобов'язань за яким було укладено між кредитором та іпотекодавцем [PERSON](батьком позичальника) іпотечний договір від 23.05.2008р. (а.с.24-26) та фінансовим поручителем за кредитними зобов'язаннями виступила дружина - [PERSON] Кредитні кошти отримувались для купівлі житлової квартири. Так як кредитні кошти отримані у валюті, нестабільний її курс впливав на заборгованість, та відмову банку переглянути умови кредитного договору в гривневий еквівалент чи зменшення відсоткової ставки, з пояснень позичальника [PERSON], зазначені обставини спонука илйого достроково повернути банку кредитні кошти, а тому і була укладена з [PERSON] позика, з метою саме дострокового погашення кредитних зобов'язань. Інших доказів на спростування цього суду не надано. Для підтвердження виконання достроково зобов'язань перед кредитором, [PERSON] надав довідку, за якою встановлено внесення ним готівки 04.05.2011 року на погашення кредиту - 27 055 доларів США в АТ «Райфайзен Банк Аваль» (а.с.69, 13), також суду надано заяву [PERSON] на видачу йому депозитних коштів за угодою з ПАТ «ВТБ Банк» 04.05.2011р. в сумі 538 161.3 грн., частину з яких за поясненням позивача-відповідача він за договором позики надав сину (близько 213 тисяч грн..) для погашення достроково зобовязань по кредиту (а.с.70). На запитання суду [PERSON] чи відомо їй звідки були отримані кошти у валюті, а саме значну таку суму для виконання кредитних зобов'язань, які несли спільно як подружжя за купівлю квартири, де разом і проживали, вона відповіла, що їй це не відомо. Отже, отримуючи кредитні кошти на купівлю спільного житла, згоду на що [PERSON] давала та виступала сама фінансовим поручителем, вона не пояснила суду яким чином подружжя в особі [PERSON] погасило достроково даний кредит. В даних правовідносинах за цивільною справою, суд керується як нормами цивільного (ст..203,215), так і сімейного законодавства, а також з'ясовано обставини щодо факту укладення договору за згодою другого з подружжя, та факту використання майна (коштів) в інтересах сім'ї. Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Так, у даних правовідносинах кредит в банку на купівлю квартири та проведення ремонтних робіт в ній, отримано тільки одним із подружжя - [PERSON] в період шлюбу. Про укладення кредитного договору [PERSON] знала, що підтверджено в судових засіданнях. Квартира в подальшому набута у власність подружжям, під час проживання сім'єю, кредит достроково погашено із запозичених за договором позики коштів, і після розірвання шлюбу, [PERSON] звернулася в судовому порядку про стягнення компенсації за /21частину даної квартири (а.с.72,116-117)). Отже, виникнення кредитних зобов'язань щодо набутого у спільну власність майна, покладало обов'язки на подружжя щодо погашення цих кредитних зобов'язань. Кредитні зобов'язання були погашені достроково в зв'язку з позикою одного з подружжя - [PERSON] Позивач за зустрічним позовом, обґрунтовуючи вимоги зазначила, що про договір позики їй не було відомо, згоду на укладення позики вона не давала. Оскільки за договором позики позикодавець передає позичальникові грошові кошти у власність, а останні згідно з вимогами ст..60 СК України стають об'єктом спільної сумісної власності, то настає солідарна відповідальність у цих правовідносинах. Відповідно до ст..541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках встановлених договором або законом. Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно із ч. 3,4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, а також майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Під майном ч. 1 ст. 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Отже, в розумінні ч.4 ст.65 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Постанова № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачає, що спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: грошові кошти; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо (п.23). Позивач за зустрічним позовом зазначає, що згідно ст..65 СК України для укладення договорів, що потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, необхідна письмова згода другого подружжя, тому даний договір позики, на укладення якого згода позивача не надавалась, необхідно визнати недійсним. Однак з такими доводами суд не погоджується, виходячи з наступного. Позивачем та її представником за зустрічним позовом звертається особлива увага на те, що договір виходить за межі дрібного побутового, однак не надається доказів, що така згода не могла даватися позивачем як дружиною усно чоловікові, а також, що кошти були витрачені повністю чи частково не на потреби сім'ї (в даних відносинах кредитні зобов'язання сімї за придбане у спільну власність нерухоме майно), яке має намір поділити подружжя. У силу статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації (при цьому даний спірний договір позики не підлягав ні нотаріальному посвідченню, ні державній реєстрації), має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Майном - є і гроші. Як і в загальних положеннях ст. 369 ЦК щодо розпорядження майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності, СК України закріплює принцип взаємної згоди дружини та чоловіка у відносинах розпорядження спільним майном, а також презумпцію згоди другого з подружжя при вчиненні іншим з подружжя правочину, спрямованого на розпорядження спільним майном. Проте, на відміну від норми ч. 4 ст. 369 ЦК, яка дозволяє співвласникам пред'явити позов про визнання недійсним будь-якого правочину, укладеного співвласником без необхідних повноважень, ч. 2 ст. 65 СК дає можливість другому з подружжя на цій підставі звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійним лише якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового. При цьому, варто звернути увагу на те, що ч. 2 ст. 65 СК України надає суду право визнати правочин недійсним за відсутності згоди другого з подружжя на його укладення. Це певним чином не узгоджується зі ч. 1 ст. 65 СК та положенням ст. 369 ЦК, які не вимагають одержання згоди усіх інших співвласників на вчинення правочину. Навпаки, закон виходить з презумпції згоди інших співвласників при вчиненні правочину одним з них. Рішення суду про визнання недійсним правочину має ґрунтуватись на незгоді учасників спільної сумісної власності (в тому числі щодо спільно набутих коштів) з укладеним правочином, оскільки він саме повинен суперечити їхнім інтересам, а не на відсутності саме формальної згоди на укладення правочину, так як в даному спорі письмової заяви дружини чоловіку. Ч. 3 ст. 65 СК встановлює випадки, коли згода другого з подружжя має бути оформлена письмово та посвідчена нотаріально. Зміст положень ч. 3 ст. 65 СК дають підставу для висновку про те, що згода другого з подружжя подається у простій письмовій формі, якщо правочин, який укладається одним з подружжя за рахунок спільного майна, стосується цінного майна і разом з тим не вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації. Якщо правочин вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації, незалежно від того, чи є майно цінним, згода на укладення будь-якого правочину має подаватись у письмовій формі та засвідчуватись нотаріально. Однак, як вже зазначалось даний правочин не підлягає такому посвідченню і державній реєстрації тому згода і не потребувала нотаріального посвідчення на позику. При цьому, суд прийшов до переконливого віисновку про отримання усно такої згоди. Доводячи позивачем за зустрічним позовом про фіктивність договору позики, ним не враховано що настала передача майна за даним договором позики - коштів, а тому такі доводи не є вірними, а правочин не є фіктивним, коли наступили наслідки його виконання. Враховуючи весь аналіз правових норм в даному спорі, суд вважає, що відсутність формальної письмової (простої) згоди одного з подружжя на отримання позики, з метою погашення спільних зобов'язань по придбаній у спільну власність квартири, не надає правових підстав для визнання договору позики не дійсним. Судом в даних правовідносинах враховано і правові позиції ВСУ від 20.02.2013р. у справі 3163цс12 та від 31.03.2010р. №6-21170св08. Окрім того, судом роз'яснено право колишнього подружжя мирно врегулювати спір, що залишається не вирішений про все нерухоме майно (так як спір по квартирі яку колишнє подружжя визнає спільно набутою власністю залишився не вирішеним) та щодо позики яка є предметом даного спору, на що готовий був [PERSON] (відповідач), його батько [PERSON] (позивач-відповідач), однак можливість вирішення добровільно категорично запеерчила [PERSON] (відпозивач-позивач). Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. За змістом ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 15, 16, ЦК України,

Outcome: approved