Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи Хильківської сільської ради Хорольського району Полтавської області про визнання осіб втратившими право користування житловим приміщенням будинку із зняттям з реєстрації, мотивуючи його тим, що він [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] , є власником житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що доводиться копією договору дарування житлового будинку, посвідченого 14 липня 2017 року приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу Березою Д.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1047; копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 92001227, дата формування 14.07.2017, номер запису про право власності: 21394718, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1300894753248. Згідно з рішенням Хорольського районного суду Полтавьскої області від 06.12.2017 року по справі № 548/1357/17 шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , дата і місце реєстрації шлюбу- 28 лютого 1998 року у Хильківській сільській раді Хорольського району Полтавської області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №1- розірвано. Відповідач [PERSON] у період шлюбу проживала та була зареєстрована у належному позивачу на праві приватної власності житловому будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а після розівання шлюбу та припинення шлюбних відносин переїхала до іншого помешкання. Таким чином, відповідач [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 09 липня 2018 року і по даний час у належному позивачу, [PERSON] , на праві приватної власності будинку без поважної причини не проживає, її особисті речі у ньому відсутні, що доводиться актом обстеження від 26.08.2020 року та довідкою Хильківської сільської ради Хорольського району Полтавської області, а також письмовими поясненнями [PERSON] та [PERSON] , які проживають у с. Хильківка Хорольського району Полтавської області. Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 01.09.2020 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 29.10.2020 року закрито підтовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судове засідання позивач не з"явився, але в позовній заяві прохав провести розгляд справи у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином був повідомлений відповідно до ч. 3\~ст.128\~ЦПК України про дату, час і місце розгляду справи, відзиву не подав, а тому на підставі ст.\~280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого заперечень від позивача не надходило. В судове засідання представник третьої особи Хильківської сільської ради Хорольського району Полтавської області не з"явився, але подали заяву про розгляд справи за відсутності представника сільської ради. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування житлового будинку, посвідченого 14 липня 2017 року приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу Березою Д.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1047; копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 92001227, дата формування 14.07.2017, номер запису про право власності: 21394718, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1300894753248 на праві приватної власності позивачу [PERSON] належить будинок [ADDRESS] , (а.с.9-10). З наведеного вбачається, що законним власником будинку є [PERSON] . За даною адресою зареєстровані також відповідач колишня дружина [PERSON] , що підтверджується довідкою виданою виконавчим комітетом Хильківської сільської ради Хорольського району Полтавської області за № 02-27/293 від 21.08.2020 року (а.с.16). Відповідно до ст. 41, 47 Конституції України право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в статті 150 ЖК Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника. Так, згідно цієї норми закону член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач не проживає в будинку позивача більше одного року, що підтверджено дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже,

Outcome: approved