Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 лютого 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Ічнянської державної нотаріальної контори Чернігівської області, реєстр №134. В належному йому будинку зареєстровані його колишня дружина [PERSON] , [INFO] та її син [PERSON] , [INFO] , який по місцю реєстрації фактично не проживає з 2012 року і по теперішній час, житлом не користується, не несе ніяких витрат по утриманні будинку та оплаті житлово-комунальних послуг. Відповідачка [PERSON] продовжує мешкати в належному йому будинку і постійно створює перешкоди у користуванні житлом, зокрема позивач не може скористатися правом на субсидію по оплаті комунальних послуг, оскільки у відділі субсидій з нього вимагають надати довідки про доходи відповідачів. Такі документи він не може взяти особисто, а відповідачі категорично їх не надають.Окрім того [PERSON] постійно принижує його , погрожує фізичною розправою, знищенням його майна та інше,чим створює неможливі умови користування будинком. Також відповідачі не несуть ніяких витрат по утриманню будинку та оплаті житлово-комунальних послуг, хоча [PERSON] користується будинком і , відповідно, є споживачем комунальних послуг. До того ж [PERSON] забрала домову книжку і відмовляється її повернути через що він не може взяти довідку про склад сім`ї. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в черговий раз в судове засідання не з`явилися, про день і час розгляду справи повідомлені у відповідності до вимог п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України, а тому вважаються належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили , клопотань про відкладення розгляду справи , призначеної на 19.10.2021 року суду не надали. Відзиву на позовну заяву відповідачі не надали. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі Смірнов проти України ). За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності позивача та відповідачів, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що наявні достатні підстави для задоволення позовних вимог. Судом встановлено, позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 лютого 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Ічнянської державної нотаріальної контори Чернігівської області, реєстр №134 (а.с.4). Відповідно до довідки, виданої Ічнянською міською радою Чернігівської області від 01 вересня 2021 року №3297/03-05 за вищевказаною адресою зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Згідно акта обстеження від 14 вересня 2021 року за адресою: [ADDRESS] , дійсно зареєстрована відповідачка [PERSON] , відповідач [PERSON] зареєстрований , але не проживає (а.с.21). Відповідно до рішення Ічнянського районного суду №733/1165/17 від 13 квітня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.5) Позивач [PERSON] має інвалідність ІІ групи з дитинства, отримує пенсію (а.с.2). Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюються положеннями Конституції України, ЖК України, ЦК України та Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні . Положеннями ч.ч. 2, 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до змісту ч.ч. 1, 2, 7 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частина 1 ст. 16 ЦК України передбачає, що особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Норми ст. ст. 386, 391 ЦК України передбачають умови та порядок захисту права власності згідно з якими, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Стаття 71 ЖК України вказує, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Судом встановлено, що позивач є єдиним власником житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , і отриманий ним в порядку спадкування до укладення шлюбу з відповідачкою 11.08.2009 року, а відповідачка [PERSON] проживає в ньому не будучи членом його сім`ї та за відсутності будь-якої домовленості з ним, в добровільному порядку покинути належне позивачу житло не бажає, жодних витрат, пов`язаних з його утриманням не несе, окрім того чинить перешкоди у здійсненні права позивача користуватися та розпоряджатися належним йому будинком. Як встановлено дослідженими судом доказами, відповідач [PERSON] зареєстрований, але фактично не проживає в [ADDRESS] , не користується даним житлом, не несе ніяких витрат по утриманню даного будинку, має інше постійне місце проживання. Наявність реєстрації відповідача у будинку, власником якого є позивач, порушує права останнього на вільне володіння та користування власністю. З цих підстав порушене право підлягає захисту. Відповідно до ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням,про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи вищевказане та те, що у судовому засіданні підтверджено факт відсутності [PERSON] без поважних причин у вищевказаному житловому будинку більше одного року, суд приходить до висновку про наявність передбачених підстав для визнання [PERSON] такою особою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . Оскільки позивач [PERSON] був звільнений від сплати судового збору при подачі позовної заяви на підставі ч.1 п.9 ст.5 Закону України "Про судовий збір", то відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідачів необхідно стягнути судовий збір за дві позовні вимоги в розмірі по 908 грн. з кожного на користь держави.

Outcome: approved