Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про скасування свідоцтва про право на власність від 04.05.2006 року, видане [PERSON] та визнання за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначив, що [PERSON] належала квартира [ADDRESS]. 21.05.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири. Позивачем було передано [PERSON] відповідно до договору кошти в сумі 50000 грн. Проте, [PERSON] відмовився належним чином виконувати зобов'язання по договору, тобто нотаріально посвідчувати даний договір. Рішенням третейського суду визнано договір купівлі-продажу квартири під [ADDRESS] - дійсним. Визнано право власності на вищевказану квартиру. Рішення третейського суду не скасовано. По вказаному рішенню виконавчий лист не отримано, що не дає змоги зареєструвати право власності у встановленому законодавством порядку, що порушує права позивача. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04.02.2016 року залучено до участі у справі правонаступників відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 51). Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13.06.2016 року постановлено ухвалу про залучення до участі у справі правонаступника [PERSON] - [PERSON] (а.с. 78). Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечила та просила відмовити в задоволенні позову з підстав незаконності та необґрунтованості, а також подала заяву про застосування строків позовної давності. Відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечила, також просила відмовити у задоволенні позову. В судове засідання 07.08.2017 року не з'явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі (а.с. 122). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 04.05.2006 року, виданого Кіровоградською міською радою, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 12). Зазначене також підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно, наданими Обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» (а.с. 13, 14). 21.05.2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири № [ADDRESS] (а.с. 105-106). Вищевказаний договір нотаріально посвідчений не був. Проте, між сторонами договору купівлі-продажу квартири виник спір з приводу його дійсності. Так, 24.08.2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено третейську угоду про передачу спору на вирішення третейським судом для вирішення конкретного спору (а.с. 90-102). За умовами п. 1.1. вищевказаної угоди, сторони домовилися передати на вирішення третейського суду для вирішення конкретного спору з питання: визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Позивачем до позовної заяви додано рішення Третейського суду по справі № 2-21-10/2008 від 15.10.2008 року, яким позовні вимоги громадянина України [PERSON] задоволено повністю. Визнано договір купівлі-продажу квартири від 21.05.2008 року - дійсним. Визнано право власності на квартиру [ADDRESS] за громадянином України [PERSON] (а.с. 5-9). Проте, в матеріалах справи також міститься рішення Третейського суду по справі № 2-21-10/2008, яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, проте іншого числа, а саме: 15.09.2008 року (а.с. 123-127). [PERSON] [INFO] року помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER], виданого [INFO] року Міським відділом по державній реєстрації смертей реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції (а.с. 34). За інформацією Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 2, наданої на запит суду встановлено, що 16.09.2015 року з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернувся син спадкодавця [PERSON]. Також в заяві останнього зазначено, що крім нього є спадкоємець за законом: мати спадкодавця [PERSON] (а.с. 43). Згідно свідоцтва про смерть, серії [NUMBER], виданого 09.09.2015 року Міським відділом по державній реєстрації смертей реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, [INFO] року померла [PERSON] (а.с. 59). За інформацією Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 2, наданої на запит суду встановлено, що 17.02.2016 року з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулась [PERSON] (а.с. 70). Судом встановлено, що у відповідності до ст. 5 Закону України «Про третейські суди» (в редакції станом на 24.08.2008 року) юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (в редакції станом на 24.08.2008 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 6 цього Закону третейські суди не можуть розглядати справи, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Отже, вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно у м. Кіровограді підлягали розгляду місцевим судом загальної юрисдикції за місцезнаходженням майна у м. Кіровограді. Згідно статті 125 Конституції України та статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції, а тому вони не здійснюють правосуддя, а їх рішення не є актами правосуддя. Згідно з положеннями частини п'ятої статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. В свою чергу, відповідно до Закону України «Про третейські суди» третейські суди приймають рішення тільки від свого імені (стаття 46), і саме ці рішення, ухвалені в межах чинного законодавства, є обов'язковими лише для сторін спорів (пункт 5 статті 4). Сторони, які передали спір на вирішення третейського суду, зобов'язані добровільно виконати рішення третейського суду, без будь-яких зволікань чи застережень (стаття 50 Закону України «Про третейські суди»). У свою чергу, згідно положень ч. 3 ст. 55 Закону України «Про третейські суди» виконання рішення третейського суду, якщо воно потребує вчинення дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх службовими особами, здійснюється за умови видачі компетентним судом виконавчого документа. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 334 ЦК України визначає момент набуття права власності за договором. Зокрема, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відтак, враховуючи викладене, для здійснення державної реєстрації прав власності на нерухоме майно на підставі рішення третейського суду, до відповідного компетентного органу державної реєстрації речових права на нерухоме майно має надаватися виконавчий документ, виданий компетентним судом. Згідно ч. 1 ст. 56 Закону України «Про третейські суди» заява про видачу виконавчого документа може бути подана до компетентного суду протягом трьох років з дня прийняття рішення третейським судом. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що [PERSON] у встановленому Законом порядку, після отримання рішення третейського суду по справі № 2-21-10/2008 звертався до компетентного суду з заявою про видачу виконавчого документа, а відтак посилання позивача на не вчинення ним дій щодо державної реєстрації спірного нерухомого майна з підстави неотримання виконавчого листа є безпідставними та не можуть бути прийняті судом до уваги. Крім того, суду не надано обґрунтованих пояснень з приводу наявності в матеріалах справи двох ідентичних одне одному рішень третейського суду, проте ухвалених різними датами. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, враховуючи викладене, копія договору купівлі-продажу та рішення третейського суду не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази з підстав, про які зазначено вище, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову в повному обсязі. Щодо зави представника відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності суд вважає зазначити наступне. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України). Згідно із ч. ч. 4, 5 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до викладених вимог закону суд має розглянути спір по суті та у разі, коли на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позову саме із цих підстав, а не через пропуск позовної давності. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Як встановлено при розгляді справи, 09.11.2015 року між адвокатом [PERSON] та [PERSON] було укладено угоду про надання юридичної допомоги № 6 (а.с. 60). Вартість правової допомоги за вищевказаною угодою становить 3300 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 197. У редакції станом на день звернення до суду, та яка була чинна до 01.01.2017 року, згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в редакції від 01.01.2017 року) розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як зазначено в п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом стягується не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. В квитанції до прибуткового касового ордера № 197 зазначені наступні види послуг : ведення цивільної справи в Кіровському районному суді м. Кіровограда про визнання права власності за позовом [PERSON]. Разом з тим, розрахунок витрат на правову допомогу, крім квитанції від 12.10.2016 року на суму 2200 грн., представник відповідача [PERSON] суду не надав. У той же час [PERSON] став учасником даного цивільного процесу лише 04.02.2016 року (ухвала Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04.02.2016 року, а.с. 51). З урахуванням вищевикладеного, а також враховуючи дані журналів судового засідання, за яким адвокат відповідача перебував у судовому засіданні 3 години 51 хвилину, суд стягує з відповідача на користь позивача 2299,09 грн. - витрат на правову допомогу. Також, згідно ст. 88 ЦПК України, суд стягує з позивача в дохід держави 3654 грн. судового збору виходячи з наступного. Позовна заява позивача [PERSON] складається з двох самостійних вимог: однієї вимоги майнового характеру: про визнання права власності та однієї вимоги немайнового характеру: скасування свідоцтва про право на житло. Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 80 ЦПК України, у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, ціна позову визначається - загальною сумою всіх вимог. Згідно Закону України «Про судовий збір» (в редакції станом на день звернення до суду -18.08.2015) за подання позовної заяви немайнового характеру встановлюється ставка судового збору у 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, що виходячи із розміру мінімальної заробітної плати у 2015 році, складає 243 грн. 60 коп. Згідно Закону України «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати - 243 грн. 60 грн. та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати - 3654 грн. 00 коп. Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп., тобто за вимогу немайнового характеру. Водночас вимога майнового характеру взагалі не оплачена судовим збором. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 80 ЦПК України, ціна позову у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна. Позивачем при подачі позовної заяви до суду не було визначено ринкову вартість нерухомого майна, під час розгляду справи також не було надано документу про ринкову вартість нерухомого майна. Таким чином, визначаючи розмір судового збору, як-то передбачено Законом України «Про судовий збір», суд виходить із мінімальної вартості квартири в тій же місцевості, проаналізувавши засоби масової інформації. За вказаного, суд визначає суму судового збору за вимогу майнового характеру у розмірі 3654 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved