Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

20.11.2019 року [PERSON] звернувся до Дружківського міського суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про захист права власності та визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом. В позові позивач зазначив, що він є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування житлового будинку. Пояснив що відповідач, [PERSON] , є його батьком та 26.09.2001 року був зареєстрований за даною адресою. Особистих речей відповідача у зазначеному будинку не має. До часу подання позовної заяви позивачем відповідач не знявся з реєстрації та не виписався з будинку. Його фактичне місцезнаходження та місце мешкання у цей час не відомо. Позивач не чинив перепон відповідачу у користуванні будинком з часу його реєстрації і до цього часу. Відповідач не бажає добровільно знятися з реєстрації у будинку, тим самим порушує право власності та право користування і розпорядження нерухомим майном, що змушує звертатися позивача за захистом своїх прав до суду. Позивач не може володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю у повному обсязі. У зв`язку із реєстрацією та пропискою відповідача комунальні служби нараховують плату за комунальні послуги з урахуванням зареєстрованого у будинку відповідача і позивач змушений за все сплачувати. Також не може оформити субсидію та не може продати будинок. Просить визнати [PERSON] втратившим право користування житловим приміщенням - будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 26.11.2019 року провадження в справі було відкрито та справу призначено до підготовчого розгляду на 21.12.2019 року. (а.с.21-22) Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 21.12.2019 року підготовче провадження в справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 21.01.2020 року. (а.с. 26-27) Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву з клопотанням розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.28). Відповідач [PERSON] , у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи його було повідомлено належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву із клопотанням про відкладення розгляду справи або заяву з клопотанням розглядати справу у його відсутності суду не надав. З огляду на це, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін без фіксації судового процесу на підставі наявних у справі доказів. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановивши факти та відповідні їм правовідносини дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд встановив, що позивач, [PERSON] , являється власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , на земельній ділянці, що належить Дружківській міській Раді , загальною площею 63,4 кв.м. з надвірними будівлями, згідно договору дарування житлового будинку від 06 червня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1901, посвідченого державним нотаріусом Дружківської державної нотаріальної контори Алексєєвою В.Є., право власності на будинок зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 11.07.2008 року /а.с.7/. З 2010 року по теперішній час відповідач [PERSON] не проживає в будинку [ADDRESS] . Відповідач не несе витрат на його утримання, не сплачує комунальні платежі. Ніхто перешкод відповідачу у користуванні житлом не чинив. Факт непроживання відповідача підтверджується актом від 01 жовтня 2019 року, складеним головою територіального комітету мікрорайону "Молоково" в присутності сусідів / а. с.8/. Згідно домової книги для реєстрації проживаючих у будинку [ADDRESS] , у зазначеному будинку зареєстровано відповідача [PERSON] , [INFO] , з 26 вересня 2001 року (а.с. 9-18) Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Таким чином судом встановлено, що право власності на будинок позивач набув лише з моменту реєстрації права власності тобто з 11 липня 2008 року. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. За матеріалами справи підтверджено, що відповідач не є власником спірного нерухомого майна, відсутній в будинку понад один рік без поважних причин, що порушує права власника житла, який на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, оскільки будь-яких інших домовленостей між ними не існує. Таким чином, з урахуванням вище встановлених обставин справи вбачається, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості потрапити в спірну квартиру, або здійснення спроб вселитись в спірне жиле приміщення, як і не надав доказів утримання або відмови позивача у прийнятті участі відповідача в утриманні спірного жилого приміщення. Таким чином, суд вважає, що позов про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом доведений і підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому витрати по сплаті судового збору понесені позивачем підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача в сумі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved