Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 11.12.2011 року він надав відповідачу грошові кошти у розмірі 30 000,00 грн. в борг, які [PERSON] зобов'язувався повернути через рік - 11.12.2012 року, проте взятих на себе зобов'язань не виконав, тобто у визначений строк грошові кошти йому не повернув, які тепер просить стягнути в судовому порядку, оскільки такі добровільно відповідач не повертає. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити у повному обсязі. Суду пояснила, що відповідач є знайомим позивача, оскільки вони колись разом працювали, тому на прохання такого, позивач надав йому необхідну суму грошових коштів під розписту, строком на 1 рік від дня підписання розписки. Але, коли настав час повертати кошти, то відповідач припинив будь-яке спілкування з позивачем, почав його уникати, а гроші відповідно не повертає. Зазначила і те, що копія паспорта та ідентифікаційний номер відповідачем було надано особисто позивачу під час підписання розписки, яку він писав власноруч 11.12.2011 року. Строк дії розписки, тобто термін повернення коштів складав за їх спільною домовленісттю 1 рік з дня її написання, тобто до 11.12.2012 року. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений, в розумінні статті 74 ЦПК України, належним чином, зокрема через направлення судової повістки та телеграми за адресою його реєстрація, яка перевірялась судом, про причини неявки не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою представника позивача відповідно до ст.ст. 224-226 ЦПК України заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 11.12.2011 року [PERSON] позичив у позивача 30 000,00 грн. про що власноруч склав розписку та зобовязувався повернути ці кошти до 11.12.2012 року (а.с. 4). Проте, у визначений сторонами час, борг так і не повернув, про що також свідчить оригінал розписки, яка була надана суду для огляду у судовому засіданні. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Така ж позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року за № 6-63цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов"язковою для всіх суб"єктів владних повноважень та для всіх судів України. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, судом встановлено, що [PERSON] зобов'язувався повернути [PERSON] борг у розмірі 30 000, 00 гривень до 11 грудня 2012 року, проте вказаного обов'язку до цього часу так і не виконав, вказані кошти позивачу не повернув, з огляду на що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених вимог. З огляду на вказане з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню понесені наступні судові витрати - судовий збір у розмірі 300 грн. 00 коп., що є пропорційним до задоволених вимог.

Outcome: approved