Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом, в якому просив визнати за собою в порядку набувальної давності право власності житловий будинок за адресоюЗапорізька область, Оріхівський район, с. Тарасівка, вул. Першотравнева, б. 44, до складу якого входять житловий будинок літ. «А», сарай літ. «Б», літній душ літ. «В», вбиральня літ. «Г», гараж літ. «Д», погріб під гаражем літ. «П-г», паркан № 1, ворота з хвірткою № 2, водопровід № 3, вигрібна яма № 4, а також на земельну ділянку площею 0,6 га, розташовану за адресою Запорізька область, Оріхівський район, с. Тарасівка, вул. Першотравнева, б. 44, з цільовим призначенням «для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і ведення підсобного господарства». Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач відкрито, добросовісно та безспірно володіє вказаним нерухомим майном з травня 2014 року. Підставою для початку володіння, а також підставою вважати себе власником для позивача було те, що його батько, [PERSON], передав йому цей будинок та запевнив, що придбав його у [PERSON] у власність позивача, сплативши відповідні кошти. Однак в подальшому, після смерті батька позивача, виявилось, що документи щодо купівлі-продажу спірного майна належним чином не оформлені, внаслідок чого позивач позбавлений можливості вчиняти правочини з ним та оформити субсидію для оплати комунальних послуг. Оформити договірні відносини з відповідачем також немає можливості, оскільки у неї немає ідентифікаційного номеру платника податків, тому що точна дата її народження невідома та відсутня у паспорті відповідача. Сама відповідач з часу відчуження спірного майна проживає у м. Запоріжжя, це майно своїм не вважає. З огляду на такі обставини, позивач вказує на наявність підстав для визнання за ним права власності на спірне майно в порядку ст. 344 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача, адвокат [PERSON], позовні вимоги підтримала повністю, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась через похилий вік, подавши письмові пояснення по суті позову, в яких визнала факти, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, та проти задоволення позову не заперечувала. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані ними докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, суд приходить до такого. Судом встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO], 12.12.1980 року уклала Договір купівлі-продажу жилого будинку, за яким придбала у власність спірний будинок у [PERSON], що підтверджується копією цього договору. Крім того, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЗП 000013 № 04018, відповідачу [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,6 га, розташовану за адресою Запорізька область, Оріхівський район, с. Тарасівка, вул. Першотравнева, б. 44, з цільовим призначенням «для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і ведення підсобного господарства». Як пояснила допитана в судовому засіданні в якості свідка донька відповідача, [PERSON], у 2004 році її мати дійсно вирішили продати свій будинок, а вона, як донька, забрала її жити до себе в Запоріжжя, оскільки мати через похилий вік та відповідний стан здоровя потребувала і потребує сторонньої допомоги. Сама свідок в деталі відчуження будинку не вдавалась, однак може підтвердити, що це відповідало дійсній волі відповідача, яка не бажала продовжувати бути власником спірного будинку, отримала за нього гроші та в подальшому, включаючи час на момент розгляду цієї справи, не вважає спірний будинок своїм. Також свідок підтвердила, що вона, як родич відповідача та її потенційний спадкоємець за законом, також не вважає спірний будинок таким, що є власністю відповідача, претензій до позивача з приводу його вимог не має. Свідок підтвердила, що сторона відповідача намагалась оформити належним чином документи про відчуження спірного будинку, однак через відсутність даних про день та місяць народження відповідача вона не може отримати ідентифікаційний номер та, як наслідок, бути стороною у відповідному правочині. Факт відкритого, безперервного та безспірного володіння позивачем спірним майном з 2004 року підтверджується також Довідкою виконавчого комітету Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області від 03.07.2017 року № 323, Актом комісії у складі депутата місцевої селищної ради [PERSON] та сусідів [PERSON], [PERSON], а також не оспорюється самим відповідачем, а тому суд вважає його встановленим в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 344 ЦК України Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Як розяснюється у п. п. 9-14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України (далі - ЗК), зокрема статтею 119. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Таким чином, позов [PERSON] предявлений до належного відповідача, з належних підстав та у належному порядку. При цьому доводи сторін про наявність того чи іншого договору щодо відчуження спірного майна у власність позивача суд оцінює лише з тієї точки зору, що позивач заволодів спірним майном відкрито та добросовісно, з відома позивача. Відповідно до ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. З наведеного випливає, що 15-річний строк набувальної давності має застосовуватись до земельних ділянок, права на які не є оформленими належним чином, однак які перебувають у фактичному володінні й користуванні певної особи. Щодо земельних ділянок, які вже є обєктом приватної власності, застосовуються загальні положення ЦК України. Крім того, за чинною редакцією ч. 1 ст. 120 ЗК України, \~у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Таким чином, визнання права власності на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці, має обовязковим наслідок й перехід права власності на цю земельну ділянку. З огляду на наведене, суд вважає позовні вимоги законними й обґрунтованими. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 15, 16, 344, 392 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved