Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та збільшення частки за рахунок поліпшення власними коштами. Позов мотивовано тим, що з 06.07.1984 року сторони перебували у шлюбі. У 1985 році у сторін народився син [PERSON] . Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02.11.2016 року шлюб був розірваний. 16.05.2005 року позивач отримав ордер на двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою:. [ADDRESS] . В подальшому сторони у справі та [PERSON] за договором міни від 30.08.2005 року обміняли зазначену квартиру на трикімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . При обміні квартири позивач доплатив власні кошти в сумі 8700 доларів США. У подальшому позивачем було здійснено ряд ремонтних робіт у квартирі з покращенням її технічного стану на загальну суму 46047 гривень. Позивач також зазначив, що проживання в одній квартирі після розірвання шлюбу не є можливим, запропонував відповідачу викупити у нього його 1/3 частку у спірній квартирі, однак вона відмовилась. Просить збільшити частку у спільній сумісній власності за рахунок поліпшення позивачем власними коштами та стягнути з відповідача на користь позивача 2 /3 частки ринкової вартості квартири [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою суду від 26.07.2017 року відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. 19.10.2017року [PERSON] звернулась в суд з зустрічною позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору недійсним та поділ спільного майна подружжя, у якому заперечила проти задоволення позовних вимог [PERSON] , зазначивши, що квартира [ADDRESS] не належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, а відповідно до договору міни від 30.08.2005 року належить їй, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності у рівних частках. За таких обставин ця квартира не може бути предметом поділу між колишнім подружжям як об`єкт спільного майна. Натомість у первісній позовній заяві до поділу не було включено майно, яке було придбано нею та [PERSON] у період шлюбу за оплатними угодами та які є або були об`єктами їхнього права спільної сумісної власності. Таким майном, на думку [PERSON] є автомобілі MITSUBISHI SPASE WAGON 1.8., 1989 року випуску та SEAT ALTEA, 2005 року випуску. Перший з автомобілів до цього часу зареєстрований на ім`я [PERSON] , а другий автомобіль 28.12.2016 року був перереєстрований на [PERSON] , яка є матір`ю відповідача. Оскільки своєї згоди на відчуження цього автомобіля вона не надавала, посилаючись на відповідні цивільно-правові норми просила суд визнати недійсним договір про відчуження автомобіля SEAT ALTEA, 2005 року випуску, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] та поділити спірні автомобілі між сторонами. Вартість автомобіля MITSUBISHI SPASE WAGON 1.8., 1989 року випуску була визначена у розмірі 78000 гривень, а вартість автомобіля SEAT ALTEA, 2005 року випуску - 182000 гривень. Також у позові було зазначено, що спору з приводу вартості автомобілів між сторонами немає. Ухвалою суду від 09.11.2017року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом. 28.11.2017року ухвалою суду призначено у справі судову будівельно - технічну оціночну експертизу. Провадження по справі зупинено до отримання висновку експерта. Ухвалою суду від 13.04.2018року відновлено провадження по справі в зв`язку з повернення ухвали суду від 28.11.2017року без виконання, оскільки не була здійснена оплата. 04.05.2018року ухвалою суду призначено у справі судову будівельно - технічну оціночну експертизу. Провадження по справі зупинено до отримання висновку експерта. Ухвалою суду від 05.04.2019року відновлено провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. 13.05.2019року [PERSON] , надала суду заяву про зміну предмету позову, згідно якої просила поділити майно, що є спільним сумісним майном подружжя наступним чином: визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль Mitsubishi spase wagon 1.8, 1989року випуску, білого кольору; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості відчуженого відповідачем без згоди [PERSON] згоди автомобіля Seat altea, 2005рокуу випуску, сірого кольору у розмірі 91000 (182000:2) гривень та грошову компенсацію за автомобіль Mitsubishi spase wagon 1.8, 1989року випуску, білого кольору у розмірі 39 000 (78000:2) гривень, а всього 130 000грн. Ухвалою суду від 13.05.2019року прийнято до провадження заяву [PERSON] про зміну предмету позову по зустрічній позовній заяві. 06.06.2019року [PERSON] надала суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, яка мотивована тим, що спільне володіння і користування спірною квартирою є неможливим з огляду на неприязні стосунки, які склалися між співвласниками квартири. Виділити [PERSON] його частину квартири в натурі, яка б могла використовуватись ним як окрема квартира, неможливо, сама квартира є неподільною річчю, а частка відповідача у праві спільної часткової власності є незначною, що є підставою для припинення права [PERSON] на його 1/3 частку у квартирі з виплатою йому грошової компенсації. Припинення права власності відповідача на цю частку не завдасть йому шкоди та не порушить його житлових прав, оскільки у його власності перебуває 1 /2 частка квартири [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] . Із врахуванням оціночної вартості квартири та вартості спільного майна подружжя, просила припинити право власності [PERSON] на 1 /3 частку у квартирі [ADDRESS] та визнати право власності на цю частку за нею, поділити майно, яке є їхньою з відповідачем спільною сумісною власністю, визнавши за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль MITSUBISHI SPASE WAGON 1.8., 1989 року випуску, білого кольору. З врахуванням того, що автомобіль SEAT ALTEA, 2005 року випуску був відчужений [PERSON] без її на те згоди, просила стягнути з нього грошову компенсацію вартості його частки у квартирі [ADDRESS] з урахуванням поділу їх спільного майна у розмірі 258 111, 66 гривень. 05.12.2019року [PERSON] надав суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій зазначив, що кошти в сумі 8700 доларів США він отримав у борг від [PERSON] у 2005 році. У зв`язку з тим, що зазначена сума коштів була повернута з його особистих коштів, вважає, що має право на збільшення розміру своєї частки у квартирі, яка з врахуванням оціночної вартості квартири має становити 623011,66 гривень. Просив суд визначити його частку у квартирі в грошовому еквіваленті у розмірі 623011,66 гривень та стягнути цю суму з [PERSON] як грошову компенсацію за його частку. Ухвалою суду від 06.02.2020року прийнято до провадження заяву [PERSON] про уточнення позовних вимог по первісному позову. В судовому засіданні [PERSON] та його представник первісний позов підтримали, зустрічний позов не визнали та надали суду пояснення, аналогічні тим, які викладені у первісній позовній заяві, заяві про уточнення позовних вимог та письмових запереченнях. При цьому акцентували увагу суду на тому, що спірні автомобілі не можуть бути предметом поділу, оскільки вони були передані [PERSON] та [PERSON] у рахунок боргів. [PERSON] та її представник первісний позов не визнали, зустрічний позов підтримали та надали суду пояснення, які аналогічні тим, які викладені у зустрічному позові, заяві про зміну предметі спору та заяві про збільшення розміру позовних вимог. До винесення судом рішення представник [PERSON] адвокат Усов Ю.В. заявив про застосування до позовних вимог [PERSON] позовної давності, обґрунтовуючи її тим, що збільшення розміру своєї частки [PERSON] пов`язує із подіями, які сталися у 2005 році. Треті особи в судове засідання не з`явились, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.07.1984 року, який згідно заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02.11.2016 року розірвано. Відповідно до договору міни від 30 серпня 2005 року, який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І. та зареєстрований у реєстрі за № 3602, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як «сторона один» та [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від і мені свого малолітнього сина [PERSON] , [PERSON] , як «сторона два» здійснили обмін квартир. При цьому у власність «сторони один» переходить в рівних частках кожному квартира [ADDRESS] . У власність «сторони два» переходить у рівних частках квартира [ADDRESS] . Згідно з п. 1 договору міни від 30.08.2005 року, міна проводиться без доплати. Відповідно до частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частиною 1 статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За таких обставин квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності у рівних частках, тобто по 1 /3 у кожного, оскільки вони були набуті кожним із них відповідно до договору від 30.08.2005 року. Таким чином, є хибним твердження [PERSON] про те, що спірна квартира належить йому та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, тому ті норми права, які регламентують право спільної сумісної власності та поділ майна, що є у спільній сумісній власності, на які [PERSON] посилається у своїй позовній заяві та заяві про зміну предметі спору, не можуть буди застосовані судом при вирішення його позову. Ні у позовній заяві, ні у заяві про зміну предмету позову [PERSON] не зазначає конкретний розмір частки у спірній квартирі, на який необхідно збільшити його частку та не вказує на те, у кого із двох інших співвласників квартири необхідно вилучити цю частку для передачі йому, що саме по собі виклює можливість для задоволення його позовних вимог. Обґрунтовуючи збільшення своєї частки у квартирі [PERSON] посилається на те, що при вчинення договору міни від 30.08.2005 року ним була вчинена доплата у розмірі 8700 доларів США. З метою доказування цієї обставини [PERSON] до позовної заяви була долучена копія розписки від імені [PERSON] про те, що нею була отримана від [PERSON] доплата при обміні квартири в сумі 8700 доларів США. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Частиною 4 статті 203 ЦК України передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно з частинами 1, 5 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Стаття 628 ЦК України визначає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 632 ЦК України передбачено, що Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Стаття 639 ЦК України передбачає, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Статтею 715 ЦК України передбачено, що за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 716 ЦК України до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини 1 статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. З договору міни від 30.08.2005 року вбачається, що він був укладений у встановленій Законом письмовій формі та є нотаріально посвідчений. Сторонами за договором ні в цілому, ні у певній його частині він у судовому порядку оспорений не був, тому усі його положення є чинними. Згідно з п. 1 договору міни від 30.08.2005 року, міна проводиться без доплати. Оскільки зміст розписки від 30.08.2005 року, яка вчинена від імені [PERSON] стосується істотних умов договору та суперечить його змісту, вона не можу бути взята судом до уваги як належний та допустимий доказ. Крім того, сам факт здійснення доплати [PERSON] за договором міни від 30.08.2005 року не може свідчити про обґрунтованість його вимог щодо збільшення розміру його частки у спірній квартирі, оскільки з розміром своєї частки, яка визначена цим договором, [PERSON] погодився, підписавши договір міни. У межах строку позовної давності розмір цієї частки ним оспорений не був. Крім того, доказів наявності будь-яких коштів станом на 30.08.2005 року, які б належати [PERSON] на праві особистої приватної власності в розумінні ст. 57 СК України, ні [PERSON] , ні його представниками надано не було. Документи, які були додані [PERSON] до позовної заяви та які підтверджують витрати на проведення ремонтних робіт не можуть слугувати підставою для збільшення розміру частки [PERSON] у спірній квартирі, оскільки ним не були надані докази належності йому на праві особистої приватної власності витрачених ним коштів для проведення таких робіт. На час здійснення таких витрат [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що свідчить про належність цих коштів до їх спільної власності. За таких обставин позов [PERSON] є безпідставним і у його задоволенні слід відмовити. Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказує, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю на вимогу учасників (учасника) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири. Згідно з ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. З огляду на зазначені вище норми права виділити [PERSON] його частину квартири в натурі, яка б могла використовуватись ним як окрема квартира, неможливо, сама квартира є неподільною річчю, а частка відповідача у праві спільної часткової власності є незначною. Спільне володіння і користування квартирою є неможливим з огляду на неприязні стосунки, які склалися між співвласниками квартири. Припинення права власності [PERSON] на цю частку не завдасть йому шкоди та не порушить його житлових прав, оскільки у його власності перебуває 1 /2 частка квартири [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою № 169213432 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, [PERSON] не лише не заперечує щодо припинення його права на 1/3 частку у спірній квартирі, а й просить про це суд у своїй позовній заяві та у заяві про уточнення позовних вимог. Таким чином судом встановлено, що між сторонами відсутній спір щодо припинення права [PERSON] на його 1/3 частку у квартирі [ADDRESS] та визнання права на цю частку за [PERSON] . Спір між сторонами полягає лише у розмірі грошової компенсації. За таких обставин у суду є всі підстави для припинення права власності [PERSON] на 1/3 частку у квартирі [ADDRESS] з виплатою йому грошової компенсації вартості цієї частки. При визначенні розміру грошової компенсації за належну [PERSON] 1/3 частки у квартирі [ADDRESS] суд виходить з наступного. Згідно з висновком експерта № 440 від 03 квітня 2019 року, який складений Подільським центром судових експертиз ринкова вартість вказаної квартири на теперішній час становить 1 164 335 гривень. Таким чином вартість 1/3 частки у цій квартирі складає 388 111, 66 (1 164 335 : 3) гривень. Однак зазначена сума має бути зменшена, оскільки сторонами був заявлений спір про поділ спільного майна подружжя і вирішення цього спору є доцільним разом із вирішенням спору щодо припинення права на частку у спільному майні. Пункти 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. № 11 звертають увагу судів на те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені статтею 60 СК України. Відповідно до статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з листом № 31/2-У-100аз від 15.09.2017 року, який був надісланий Регіональним сервісним центром у Вінницькій області на запит адвоката Усова Ю.В., станом на 15.09.2017 року за [PERSON] з 17.06.2000 року зареєстрований транспортний засіб MITSUBISHI SPASE WAGON 1.8, 1989 року випуску, білого кольору. Крім того, з 21.09.2007 року по 28.12.2016 року у власності [PERSON] перебував транспортний засіб SEAT ALTEA, 2005 року випуску, сірого кольору. Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] вбачається, що саме 28.12.2016 року транспортний засіб SEAT ALTEA, 2005 року випуску, сірого кольору був зареєстрований на [PERSON] . Таким чином, оскільки автомобілі MITSUBISHI SPASE WAGON 1.8, 1989 року випуску та SEAT ALTEA, 2005 року випуску були придбані на ім`я [PERSON] у період шлюбу з [PERSON] , вони з моменту їх придбання набули статусу майна як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними. Статтею 370 ЦК України також визначає, що частки у праві спільної сумісної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частинами 2, 3 статті 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Статтею 71 СК України закріплює, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, то спір може бути вирішено судом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Оскільки автомобіль SEAT ALTEA, 2005 року випуску, сірого кольору був відчужений [PERSON] без письмової на те згоди [PERSON] , його вартість має бути врахована при поділі між ними спільного майна. Заперечення [PERSON] щодо неможливості поділу автомобілів, оскільки вони були передані третім особам за борги, суд до уваги не приймає, оскільки у підтвердження наявності боргу перед [PERSON] та [PERSON] та повернення у погашення цього боргу двох автомобілів, позивачем за первісним позовом були надані письмові розписки від 08 вересня 2007 року, 05 вересня 2010 року, 16 червня 2012 року, 19 листопада 2012 року, 04 вересня 2013 року, 02 вересня 2016 року, 28 грудня 2016 року. У жодній із цих розписок відсутня письмова згода [PERSON] чи то на отримання, чи то повернення позики шляхом передачі автомобілів. Остання ж категорично заперечує наявність будь-яких боргових зобов`язань у неї чи її чоловіка у період шлюбу. За таких обставин у суду відсутні підстави вважати, що ті боргові зобов`язання, які брав на себе [PERSON] є спільними з [PERSON] , тому такі боргові зобов`язання якщо й мали місце, не могли бути погашені за рахунок спільного майна [PERSON] та [PERSON] . При визначенні вартості спільного мана подружжя суд виходить з наступного. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У зустрічній позовній заяві [PERSON] вказала про те, що середня ринкова вартість автомобіля MITSUBISHI SPASE WAGON 1.8., 1989 року випуску становить 78000 гривень, а середня ринкова вартість автомобіля SEAT ALTEA, 2005 року випуску становить 182000 гривень. Також [PERSON] зазначила, що спору з приводу вартості майна у них з [PERSON] немає. Про те саме [PERSON] вказувала і у заяві про зміну предмету спору, і у заяві про збільшення розміру позовних вимог. Позивачем та його представниками після звернення [PERSON] із зустрічною позовною заявою подавались заперечення на зустрічну позовну заяву, заперечення на заяву про зміну предмету позову, заява про уточнення позовних вимог. Усі зазначені заяви подавались до початку розгляду справи по суті. У жодному із перелічених процесуальних документів ні [PERSON] , ні його представники не ставили під сумнів ту оцінку автомобілів, про яку вказала [PERSON] . Заперечення стосувались лише стосовно того, що спірні автомобілі не належать до об`єктів права спільної сумісної власності, тому не можуть предметом поділу. Статтею 174 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Оскільки у жодному із процесуальних документів ні [PERSON] , ні його представники н заперечували щодо вартості спільного майна подружжя, у суду є всі підстави вважати, що ці обставини були визнані сторонами до початку розгляду справи по суті. Частиною 1 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У суду не виникло сумніву щодо достовірності тієї оцінки автомобілів, про які вказала у своєму позові [PERSON] . Таким чином, суд вважає за можливе поділити майно, яке належить чи належало сторонам на праві спільної сумісної власності, наступним чином: визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль MITSUBISHI SPASE WAGON 1.8., 1989 року випуску, білого кольору; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості відчуженого ним без її згоди автомобіля SEAT ALTEA, 2005 року випуску, сірого кольору у розмірі 91 000 (182 000 : 2) гривень та грошову компенсацію за автомобіль MITSUBISHI SPASE WAGON 1.8., 1989 року випуску, білого кольору у розмірі 39 000 (78 000 : 2) гривень, а всього 130 000 гривень. З урахуванням припинення права [PERSON] на 1/3 частку у квартирі [ADDRESS] та стягнення з [PERSON] на його користь грошової компенсації вартості цієї частки, су вважає за доцільне не стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за спільне мано подружжя, а зменшити на 130 000 гривень суму компенсації, яка має бути сплачена [PERSON] на користь [PERSON] як компенсація вартості його частки у спільній квартирі. За таких обставин суд приходить до переконання, що сума грошової компенсації за належну [PERSON] частку у квартирі [ADDRESS] становить 258 111, 66 (388 111, 66 - 130 000) гривень, які [PERSON] внесла на депозитний рахунок суд відповідно до квитанції № 0.0.1837533619.1 від 16.09.2020 року, код квитанції 2085-5780-8381-5643. Згідно ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] , на користь [PERSON] 1940,00 гривень у відшкодування витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України ст. ст. 356, 365, 368, 370 ЦК України, п. п. 23-25, 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсний та поділ спільного майна подружжя",

Outcome: approved