Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

21.04.2015 року позивач звернулася до суду з позовом про надання дозволу на оформлення документів, пов'язаних з перетинанням державного кордону України, неповнолітній доньці - [PERSON], [INFO], та на тимчасовий виїзд дитини за межі України строком на три місяці, без дозволу відповідача як батька дитини. В обґрунтування позову послалася на безпідставну відмову відповідача в наданні дозволу на оформлення дитині проїзних документів та її виїзд в супроводі матері за межі України строком на три місяці. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала і наполягала на задоволенні. Вона пояснила, що на 13.06.2015 року призначено реєстрацію її шлюбу з громадянином Російської Федерації [PERSON], який постійно проживає в Курській області, у відділі ЗАГС м. Курська. В зв'язку з цим, вона хоче познайомити свою дитину з майбутнім чоловіком і його родичами, оскільки в подальшому має намір переїхати на постійне місце проживання в Російську Федерацію, а також взяти дитину на спільний відпочинок, який планується провести після реєстрації шлюбу. Відповідач позов не визнав, при цьому висловив думку, що в сім'ї [PERSON] його дитина буде відчувати себе некомфортно, а тому вивіз доньки за межі України суперечитиме її інтересам. Представник Служби у справах дітей Новозаводської районної у місті Чернігові ради, яка діє в справі як орган опіки та піклування, при вирішенні цього спору послався на розсуд суду. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Від шлюбу, який розірвано рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.08.2013 року, сторони мають спільну малолітню дочку [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом із позивачем, яка здійснює її виховання і матеріальне утримання (а. с. 5, 8, 10). Як убачається з пояснень сторін, відповідач активної участі у вихованні дитини не бере. Він мотивує це тим, що маючи ненормований графік роботи позбавлений можливості часто забирати дитину до себе, а тому спілкується з нею в середньому лише один раз на 1.5 місяці. У разі ненадання судом дозволу на виїзд дитини за межі України відповідач повідомив, що дитина буде залишена під постійним наглядом його батьків. У свою чергу позивач пояснювала, що тимчасове вивезення дитини за кордон необхідно для знайомства дитини з її майбутнім чоловіком та його родичами, знайомства з майбутнім місцем постійного проживання та спільного відпочинку, чим буде забезпечена поступова адаптації дитини до нової життєвої ситуації, пов'язаної із зміною її сімейного стану. Відповідно до положень статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Враховуючи викладене, вік дитини, тісний духовний зв'язок дитини з матір'ю, яка здійснює її виховання, виявляє до дитини значно більшу, ніж відповідач, увагу та турботу, суд доходить до висновку, що залишення дитини без матері строком на три місяці в сім'ї відповідача та його батьків, завдасть дитини суттєвих душевних страждань і буде суперечити її інтересам. Згідно частини другої статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Зазначене в сукупності є підставою для задоволення позову та надання дозволу на оформлення донці сторін проїзного документа дитини та тимчасовий виїзд дитини до Російської Федерації строком на три місяці (з дня набрання рішенням суду законної сили) в супроводі матері, без згоди відповідача.

Outcome: approved