Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

18.11.2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Позов обґрунтований тим, що він є власником квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстровані: він - [PERSON] ; син - [PERSON] ; його батько - [PERSON] ; його колишня дружина - [PERSON] (відповідач по справі). Однак, відповідачка припинила шлюбні відносини з ним в березні 2016 року, та не проживає з вересня 2015 року в його квартирі. Відповідач самостійно покинула квартиру, і переїхала проживати фактично до своїх батьків. Відповідач добровільно відмовляється знятися із реєстрації, що спричиняє йому додаткові незручності. Відповідач не бере участь в сплаті комунальних послуг, а також в утриманні квартири. На підставі наведеного просив визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням квартири, що за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з неї понесені судові витрати. 17.12.2019 року відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву. Так, вказала, що 30.06.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, (Актовий запис №901) зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . В шлюбі народився син - [PERSON] , [INFO] . Після реєстрації шлюбу, вона була вселена в квартиру за адресою: [ADDRESS] . З моменту вселення, стала користуватися квартирою. Сюди перевезла свої особисті речі. Під час шлюбу Відповідач робила фінансові вкладення в ремонтні роботи квартири. Відповідач протягом довгого часу під час шлюбу сплачувала кредит за дану квартиру разом з чоловіком, зокрема Відповідач неодноразово надавала кошти для сплати банківського кредиту за квартиру та купівлю коштовної побутової техніки. Також, зазначила, що одного дня повернувшись додому з сином, вона не змогла увійти до квартири, оскільки вхідні двері були зачинені та змінені дверні замки. Відповідно, всі докази, які б підтвердили факт сплати коштів залишились у квартирі. Також, Позивач постійні чинив перешкоди у користуванні квартирою, за адресою: [ADDRESS] . Шлюб між ними розірвано 01.03.2016 року. З метою збереження свого психічного і фізичного здоров`я та психоемоційного стану малолітнього сина вона змушена була покинути квартиру. Також, зазначила, що позивач надає заяву ТОВ «ЖЕО ЗАХІД СТИЛЬ» від 04.11.2019 №291, в якій громадяни [PERSON] та [PERSON] стверджують, що гр. [PERSON] та [PERSON] з 01.03.2016 по даний фактично не проживають за адресою: [ADDRESS] . Однак, Висновком від 23.03.2016 №2193 Інспектора Івано-Франківського ВП Головного управління національної поліції, зафіксовано, що 05.03.2016 за адресою: [ADDRESS] знаходилась у даній квартирі. Тобто, Відповідач в той час проживала в квартирі, а надану заяву слід ставити під сумнів та вважати як недопустимим та неналежним доказом. Враховуючи усі наведені у відзиві обставини просила у задоволені позову відмовити. 02.01.2020 року позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив. Зазначив, що право власності він набув на квартиру ще в 2008 році, за довго до одруження (2011 рік). У квартирі відповідачка не проживала з вересня 2015 року. З квартири її ніхто не виганяв, вона самостійно змінила місце свого проживання ще до моменту розлучення. Відповідачка кілька разів приходила до квартири щоб забрати свої особисті речі. Просив врахувати те, що відповідачка вселилася в квартиру в якості члена сім`ї власника і тому набула право користування майном. Після розірвання шлюбу відповідач спільним побутом із ним не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України. 06.02.2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання майна спільною власністю подружжя. Позов обґрунтовано тим, що після одруження Відповідач вказав, що він придбав квартиру, за адресою: [ADDRESS] , згідно Договору на участь у частковому будівництву та в подальшому уклав Договір довгострокового кредитування від 01.11.2012 терміном на 25 років, з метою виплати іпотеки за квартиру. Вважає, що у шлюбі набуто спільне майно подружжя, а саме: квартира за адресою: [ADDRESS] ; кухонні та інші меблі; здійснено капітальні ремонтні роботи. Протягом певного часу Позивач, допомагала фінансово Відповідачу (чоловіку), зокрема, неодноразово надавала кошти для сплати банківського кредиту за квартиру, ремонт та купівлю коштовної побутової техніки. Всі витрати по оплаті періодичних платежів за кредитним договором теж сплачували разом за взаємною згодою. Для швидкого здійснення ремонтних робіт та виплати кредиту за квартиру Позивач взяла в борг значну суму коштів, даний факт можуть підтвердити свідки. Слід вказати, що квартира знаходилась в занедбаному стані. Згодом, після одруження з Відповідачем, Позивачка із залученням своїх батьків розпочала робити ремонтні роботи. Зокрема, було запроектовано та зроблено кухонні меблі власними силами батька Позивачки. Вказує, що Відповідач після розлучення, протягом кількох місяців постійно чинив перешкоди Позивачу у користуванні квартирою, за адресою: [ADDRESS] . На підставі наведеного просила визнати майно набуте під час шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , а саме, квартиру, за адресою: [ADDRESS] - спільною власністю подружжя, а також стягнути із відповідача сплачений судовий збір. 02.03.2020 року [PERSON] подав відзив на позовну заяву. Вважає подану позовну заяву безпідставною, заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. 21 грудня 2005 року між ним та Підприємцем [PERSON] було укладено договір № 26 на участь у частковому будівництві згідно якого [PERSON] приймає участь у частковому будівництві однокімнатної квартири ( [NUMBER] на шостому поверсі) . Попередня вартість об`єкта (квартири) склала 128 270 грн., що еквівалентно 25400 доларів США згідно курсу НБУ на момент укладення договору. Відповідно до договору, ним була внесена оплата в розмірі 25 660 грн (квитанція від 19 вересня 2006 р.) і 102610 грн. (квитанція від 27 вересня 2006р.) та доплата згідно даних ОБТІ в розмірі 374,12 грн. (квитанція від 07 грудня 2007р.). Після сплати усіх належних платежів до нього перейшло право власності на квартиру, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 17 січня 2008 року. Таким чином вважає, що дана квартира набута ним до шлюбу. Щодо посилання позивачки на те, що Ним під час шлюбу було оформлено кредит у «Райффайзен банк Аваль» на купівлю квартири не відповідає дійсності. Єдиний кредитний договір між мною та АППБ «АВАЛЬ» було укладено ще у 2006 році. Так 14 вересня 2006 року було видано споживчий кредит з забезпеченням на підставі укладеного кредитного договору № 014/0031/74/60729. Згідно кредитного договору, кредитор надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 20 400 доларів США. Проте у зв`язку з досягнутою домовленістю між ним (позичальником) та ПАТ «Райффайзен банк Аваль» 01.11.2012 року було укладено додаткову угоду № 014/0031/74/60729/81-1-0-00/2315 до кредитного договору № 014/0031/74/60729 від 14.09.2006 р. про зміну валюти виконання зобов`язання з доларів США на гривні. Так згідно додаткової угоди заборгованість за кредитом склала 111260,96 грн. Щодо посилання відповідачки на те, що в квартирі була коштовна техніка не відповідає дійсності, оскільки позивачка не надала жодних доказів на підтвердження викладених в позовній заяві обставин. Крім того, деяку техніку, що справді була у квартирі позивачка самостійно забрала під час його перебування закордоном. Даний факт може бути підтверджений показами свідків. На момент укладення між ними шлюбу квартира була цілком придатна для проживання з ній. Усі ремонтні роботи були фактично закінчені до початку шлюбних відносин. На підставі наведеного в задоволені позову просив відмовити в повному обсязі. 10.03.2020 року [PERSON] надала відповідь на відзив. У наданій відповіді вона заперечила наведені у відзиві аргументи. Вказала, що про стан кредиту та сам кредит вона знала , оскільки, при укладанні додаткової угоди надала свою згоду, що зазначено в Додатковій угоді. Заперечення Відповідача про те, що ним кредитний договір не укладався під час шлюбу є беззаперечним, однак зазначене вище, свідчить про те, що кредитні зобов`язання були і навіть підтверджуються Додатковою Угодою №014/0031/74/60729/81-1-0-00/2315 від 01.11.2012 до Кредитного договору №014/0031/74/60729 від 14.09.2006 року. Крім того, Відповідач вказав, що кредитні платежі він здійснював після розірвання шлюбу з Позивачкою, чим ще раз підтвердив факт кредитних зобов`язань під час шлюбу. Повторно слід вказати, що квартира знаходилась в занедбаному стані. Оскільки, згодом після одруження з Відповідачем, Позивачка із залученням своїх батьків розпочала робити ремонтні роботи. Зокрема, було запроектовано та зроблено кухонні меблі власними силами батька Позивачки. Протягом 2013 року за допомогою батька Позивачки - [PERSON] виготовились та вмонтовувались кухонні меблі разом із купівлею коштовної кухонної побутової техніки. Оскільки, батько є майстром, який самостійно розробляє проекти кухонних та інших меблів, він виготовив та вмонтовував їх самостійно. Даний факт може підтвердити [PERSON] , який одночасно із батьком здійснював ремонтні роботи. Відповідно до вищенаведеного, майно придбане за час шлюбу є спільною власністю подружжя. 03.12.2020 року ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області об`єднано в одне провадження цивільну справу за [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, та цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною власністю подружжя. Також, ухвалою суду від 03.12.2020 року задоволено клопотання відповідача-позивача [PERSON] про витребування з Базового відділення АТ «Райфайзен Банк Аваль» у м. Івано-Франківську інформації про перерахунок коштів отриманих в кредит за кредитним договором №014/0031/74/60729 від 14.09.2006 року, було здійснено 27.09.2006 року на р/р [NUMBER] , банк одержувача АКБ «Прикарпаття», Код 336310, згідно платіжного доручення №1, а також про повний розрахунок за вищезазначеним кредитним договором з помісячними платежами внесеними за весь період дії договору з наданням копії договору застави, яким було забезпечено вищезазначені кредитні зобов`язання. Вказана ухвала суду виконана не була. 29.03.2021 року ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області закрито підготовче провадження в об`єднай справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] та його представник вимоги свого позову підтримали та просили його задовольнити. В задоволені позову [PERSON] просили відмовити в повному обсязі. Представник відповідача вимоги позову заперечив та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на викладі в письмових поясненнях обставини. Свідок [PERSON] вказала, що є сусідкою [PERSON] , знайома з сторонами тільки як із сусідами. Останній раз бачила [PERSON] приблизно в 2015 році. А у 2018 році до квартири [PERSON] ходили чужі люди, був шум та гам, але що саме відбувалося не знає. Свідок [PERSON] вказав, що є батьком [PERSON] зазначив, що [PERSON] з осені 2015 року не проживає в квартирі. В 2009 році він робив в квартирі ремонт. Від 2015 році [PERSON] була у квартирі два рази (2017 і 2018 році) та збивала замки на дверях. Коли замок в дверях був збитий він викликав поліцію, але ніхто не відреагував. В 2018 році вона винесла з квартири холодильник, пральну машинку і залишила відкритий кран від води, в результаті квартиру затопило. Свідок [PERSON] вказала, що вона проживає в будинку де живе [PERSON] , знайома із [PERSON] . [PERSON] часто скаржилася, що чоловік принижував її, психологічно давив та всяким чином ображав її. Вона сама переконувала [PERSON] розірвати шлюб, бо такий шлюб більше травмує дитину. Після розірвання шлюбу [PERSON] говорила їй, що переїхала жити до батьків, а [PERSON] в той час поміняв всі замки на дверях і вона більше не змогла пройти до квартири.. Свідок [PERSON] вказала, що вона є матір`ю [PERSON] . Надала пояснення про те, що коли [PERSON] з [PERSON] одружилася, [PERSON] мав хату в кредиті, він їх попросив помогти сплатити кредит. Кошти для погашення кредиту вони (батьки [PERSON] ) надавали їм через місяць в сумі 1500 грн. Зазначила також в спірній квартирі вони помогли зробити ремонт, та давали кошти на побутову техніку та меблі. Жодних доказів того, що кошти які вона надавала дочці на сплату кредиту чи на ремонт вона немає. Зі слів дочки та зятя знає, що з цих коштів вони сплачували за квартиру. Свідок [PERSON] вказав, що йому відомо про те, що після того як [PERSON] розлучилася з чоловіком, то він не пускав її у квартиру. Він помагав батькові [PERSON] робити у квартирі ремонт (кухню, підлогу, ванну) . Чоловіка бачив може 2 рази. [PERSON] батько позичив в нього на ремонт квартири 6 тисяч доларів. Розписки про те, що позичав кошти немає, також немає і жодних доказів, що він здійснює ремонті роботи та те, що матеріали на ремонт квартири куплялися батьком [PERSON] за позичені в нього кошти. Заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно копії рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01.03.2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 30 червня 2011 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис за № 901, розірвано. Малолітнього сина [PERSON] залишено на проживанні з матір`ю [PERSON] . З копії Договору №26 на участь у частковому будівництві від 21.12.2005 року укладеним між Підприємцем [PERSON] (СТОРОРАН 1) та [PERSON] (СТОРОНА 2), вбачається, що Сторона 1 приймає Сторону-2 у часткове будівництво 1-кімнатної квартири. Об`єкт, що будується, являє собою окреме приміщення - квартиру [ADDRESS] . Загальна площа об`єкта, що будується становить 40 кв.м. Попередня базова вартість об`єкта, що будується, становить 128 270 грн в т ПДВ, що еквівалентно 25 400 доларів США. Фінансування часткового будівництва Стороною 2 здійснюється у наступному порядку: 100% суми, що становить 128 270 грн., що еквівалентно 25 100 доларів США Стороною-2 вноситься до 29.09.2006 року. Відповідно до копії Акту прийому-передачі приміщення від 14.12.2007 року Сторона -1 (підприємець [PERSON] ) передає, а Сторона-2 ( [PERSON] ) приймає окреме приміщення - квартиру [ADDRESS] . З копій платіжного доручення № 1 від 27.09.2006 року, квитанції до прибуткового касового ордеру № 24 від 03.12.2007 року, квитанції до прибуткового касового ордеру №39 від 19.06.2006 року, вбачається що [PERSON] здійснив оплату за Договором №26 на участь у частковому будівництві на суми 102 610,00 грн, 2 244, 72 грн. та 4 276,67 грн. 14.09.2006 року між АППБ «Аваль» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 014/0031/74/60729 про надання кредиту у вигляді невідоновлювальної кредитної лінії з лімітом 20400 доларів США. Кредит надається з 06.09.2006 року по 05.09.2026 року. Кредитні кошти призначено для придбання житла. Відповідно до копії Додаткової угоди №014/0031/74/60729/81-1-0-00/2315 від 01 листопада 2012 року укладеної до кредитного договору № 014/0031/74/60729 від 14.09.2006 року, вбачається, що станом на дату укладання цієї Додаткової угоди заборгованість за Кредитом складає 13 919,80 доларів США. Сторони погодили змінити валюту виконання зобов`язання за Кредитним договором із доларів США на гривні із розрахунок офіційного курсу НБУ. Додаткова угода підписана [PERSON] , а також містить згоду [PERSON] якою вона надала свою згоду [PERSON] , з яким перебуває у зареєстрованому шлюбі на зміну умов Кредитного договору. З копії Довідки про стан кредиту від 21.03.2016 року вбачається, що заборгованість [PERSON] по кредитному рахунку [NUMBER]дата видачі 01.11.2012, дата закінчення 01.10.2026) становить 0,00 грн. Як вбачається з копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 40,7 кв.м., житлова площа 20,2 кв.м., на праві приватної власності належить [PERSON] , розмір частки 1/1. Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, серія та номер: б/н, виданий 17.01.2008, видавник: Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради. Також з вказаного Витягу Інформації вбачається, що відмітка про реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухомо майно здійснено за номером запису 12805730 28.12.2015 року. З копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу 51061007, час формування 28.12.2015) вбачається, що 28.12.2015 за номером запису про право власності: 12805730 зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі виникнення права власності: свідоцтво про право власності, серія та номер: б/н, виданий 17.01.2008, видавник Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, за [PERSON] . Форма власності: приватна. Розмір частки: 1/1. З копії Довідки виписки з домової книги про склад сім`ї і прописці від 04.11.2019 року виданої ТОВ «ЖЕО Захід Стиль», вбачається, що [PERSON] проживає в [ADDRESS] , займає жилу площу 20,2, заг.площу 40.7 кв.м., з 1 кімната на 6 поверсі 6 поверхового будинку, який знаходиться на балансі ТОВ «ЖЕО Захід Сервіс». На цій житловій площі прописані: [PERSON] (домовласник), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.01.2008 року виданого виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради на підставі розпорядження міського голови № 780-р від 21.12.2007 року, квартира за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності, частка 1/1 належить [PERSON] . З копії заяви № 291 від 04.11.2019 року ТОВ «ЖЕО Захід Стиль» вбачається, що [PERSON] та [PERSON] стверджують, що [PERSON] та [PERSON] фактично не проживають за адресою: [ADDRESS] з 01.03.2016 року по даний час. Відповідно до копій висновків ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 17.07.2015, 31.12.2015 та 23.03.2016 року [PERSON] зверталася із письмовими зверненнями до Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області про те, що 21.12.2015 та 05.03.2016 [PERSON] вчинив відносно неї насильство в сім`ї. Вирішуючи спір відповідно до встановлених обставин та відповідних їм правовідносин, суд виходить з положень Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України та інших нормативних актів, які регулюють спірні відносини. Відповідно до ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексуУкраїни визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Статтею 64 Житлового кодексу УРСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Пунктом 4 статі 263 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно доЗакону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 Цивільного кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено,що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 150 Житлового кодекс УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За положеннями статті 64 Житлового кодекс УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач-позивач [PERSON] є колишньою дружиною [PERSON] , шлюб між сторонами розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01.03.2016 року. З квітня 2016 року відповідач-позивач [PERSON] у спірному квартирі не проживає, витрати на утримання житла не несе та її речі в будинку відсутні, що не заперечується сторонами та показами свідків наданих у судовому засіданні. Доводи [PERSON] про те, що вона не проживає у квартирі через те, що їй чинилися перешкоди [PERSON] підтвердження не знайшли. [PERSON] не одноразово вказувала у відзивах та поясненнях, що після розірвання шлюбу в спірній квартирі не проживає. Доказів, які б свідчили про те, що відсутність відповідача-позивача [PERSON] у спірному приміщенні понад один рік , викликана поважними причинами суду не надані. Щодо позивних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною власністю подружжя, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до вимог ч. 3ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Крім того, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3ст. 61 СК України). Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей) приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 19, 22, 30 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007р. N 11). Зі змісту п.п. 23, 24постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя`вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Як вбачається із досліджених в судовому засіданні доказів, квартира придбана [PERSON] до укладення шлюбу із [PERSON] , доказів того, що кредитні кошти за квартиру сплачувала [PERSON] чи її батьки, а також того що в квартирі зроблено ремонт та куплена техніка за особисті кошти [PERSON] чи її батьків суду не надано. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та про необхідність відмовити в задоволенні позову [PERSON] про визнання майна спільною власністю подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З урахуванням задоволення позову [PERSON] відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача [PERSON] підлягає сплачений позивачем-відповідачем судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 768,40 грн. Оскільки у задоволенні позовних вимог відповідача позивача [PERSON] відмовлено, понесені нею судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved