Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

29.01.2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить усунути їй перешкоди у праві користування та розпорядження житловим будинком №39, розташованим по вул. Миру в с. Вишневе Татарбунарського району Одеської області, шляхом позбавлення права користування житлом, посилаючись на слідуючі обставини. Позивачка є власницею житлового будинку №39, розташованого по вул. Миру в с. Вишневе Татарбунарського району Одеської області, що підтверджується договором купівлі-продажу від 21 лютого 2001 року, зареєстрованого в Татарбунарській державній нотаріальній конторі Одеської області за №602. У вказаному будинку зареєстровані пятеро дітей та онука позивачки, а також її колишній чоловік [PERSON], [INFO], який з 2010 року не проживає в вищезазначеному будинку. Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 06.06.2011 року, шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. Вже більше пяти років відповідач [PERSON] не мешкає у будинку, однак на добровільних засадах знятись з реєстрації відмовляється без будь-яких поважних причин. Позивачка вважає, що вказана обставина порушує її право користування власністю, тому звернулась з вказаним позовом до суду щодо захисту свого майнового права та інтересу. В судове засідання позивачка та її представник адвокат [PERSON] не зявились, але надали заяви з проханням справу розглянути у їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, в разі неявки відповідача, просили винести рішення при заочному розгляді справи. Відповідач в судові засідання неодноразово не з'явився. Відповідно до довідки Татарбунарського РС ГУ ДМС України в Одеській області від 02.02.2016 року № 77 (а.с.15), [PERSON], [INFO], зареєстрований з 12.01.2004 року в с.Вишневе Татарбунарського району Одеської області. Судові повістки, відповідно до вимог абз.3 ч.5 ст.74 ЦПК України надсилалися відповідачу за адресою його місця проживання, зареєстрованому у встановленому законом порядку, однак поверталися до суду з поміткою:"за вказаною адресою не проживає" (а.с.21). В порядку ч.9 ст. 74 ЦПК України, було поміщено оголошення в засоби масової інформації про виклик відповідача до суду на 11.03.2016 року на 9.30 години, однак останній в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив. З урахуванням положення ч.ч.5,9 ст. 74 ЦПК України, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи. Відповідач [PERSON] причини своїх неявок суду не повідомив, заяв про розгляд справи в його відсутність або заперечення проти позову суду не надав. Оскільки не має відомостей про причину неявки відповідача, на підставі ч.4 ст.169 та ч.1 ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність та ухвалити по справі заочне рішення згідно наявних доказів, на що позивачка згодна. Дослідивши матеріали справи, суд вбачає правові підстави для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Із витягу з погосподарської книги №4 по Вишнівській сільській раді Татарбунарського району Одеської області за №623 від 20.12.2015 року (а.с.4-5) видно, що [PERSON] є власником будинку №39 по вул. Миру в с. Вишневе Татарбунарського району, разом з нею в будинку зареєстровані її чоловік [PERSON], пятеро дітей та онука. Із довідки за №617, виданої Вишнівською сільською радою Татарбунарського району від 14.12.2015 року (а.с.6) вбачається, що [PERSON], зареєстрований за адресою: [INFO], але за вказаною адресою не проживає з 2010 року по теперішній час. Із копії свідоцтва про шлюб серії І-ЖД №066099 від 21.12.2007 року (а.с.7) слідує, що між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] вказаної дати був укладений шлюб, який розірвано на підставі рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 06.06.2011 року, що підтверджується відповідним штампом у паспорті позивачки (а.с.3 зв.) Як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 21.02.2001 року (а.с.8-9), [PERSON] купила у [PERSON] житловий будинок №39, розташований по вул. Миру в с.Вишневе Татарбунарського району Одеської області. Вказане домоволодіння зареєстроване за позивачкою на праві приватної власності 23.02.2001 року, про що міститься штамп Татарбунарського МБТІ із зворотного боку договору (а.с.8 зв.). Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-ІV від 11.12.2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення прав власності та житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть тощо. Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно п.1 ст.8 вказаної Конвенція кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 ст.8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом з достовірністю встановлено, що позивачка є власницею житлового будинку №39 по вул. Миру в с.Вишневе Татарбунарського району Одеської області, згідно договору купівлі-продажу (а.с.8). З 2010 року та по теперішній час відповідач, що був колишнім членом сім'ї позивачки, в вищезазначеному будинку не проживає, добровільно знятись з реєстрації не бажає, чим створює їй перешкоди у праві користування своєю власністю, незважаючи на те, що втратив право користування вказаним житлом. Вказані обставини та аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави зробити висновок, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та разпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення відповідача (який відсутній за місцем реєстрації більше року) права користування житлом та в послідуючому зняття його з реєстрації місця проживання. За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами у їх сукупності, суд вважає, що права власника мають бути захищені судом, а тому при наявності доказів відсутності відповідача за місцем реєстрації більше пяти років (а.с.6), позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у праві користування житлом шляхом позбавлення відповідача права користування житлом, підлягають задоволенню, як основані на законі, що надасть можливість позивачці розпоряджатися та користуватися своїм будинком на власний розсуд. Рішення суду про визнання особи втратившою право користування житлом відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є підставою для зняття цієї особи з реєстраційного обліку. На підставі викладеного,

Outcome: approved