Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

22.04.2013 р. [PERSON] звернулася до суду із позовом до Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» про поновлення на роботі на посаді тальмана ВПК-1 у Державному підприємстві «Ізмаїльський морський торговельний порт», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на день ухвалення рішення та відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 000 грн. В обґрунтування позовних вимог послалась на те, що у Державному підприємстві «Ізмаїльський морський торговельний порт» вона працює з 08.02.1994 р., Наказом №50-ок від 28.03.2013 р. її було звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП за скороченням чисельності штату. У процесі розгляду справи, уточнивши розмір позовних вимог остаточно просила стягнути з відповідача грошову суму в розмірі 34 154,06 грн. (а.с.83). В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник позивача суду пояснив, що враховуючи стаж роботи позивача на посаді тальмана (19 років) та продуктивність праці вона не повинна була потрапити під скорочення. Крім того, в порівнянні з іншими робітниками вона мала переважне право на залишення на роботі, оскільки мала двох неповнолітніх дітей на утриманні, 2007 та 2002 р.н., не мала інших працівників з самостійним заробітком, в той час як, наприклад, [PERSON] мала стаж роботи 1,5 років і її чоловік мав самостійний заробіток, [PERSON] мала лише одну неповнолітню дитину, саж роботи складав 1,5 років, хоча вони і навчались на час скорочення штату у вищому учбовому закладі (2 курс). Крім цього, не було виконано підприємством і вимоги ч.2 ст. 49-2 КЗпП України про запропонування працівникові іншої роботи при одночасному попередженні про звільнення. Представник відповідача обставини справи не визнав, заперечував проти задоволення позову, просив у його задоволенні відмовити, оскільки, звільнення мало місце у зв'язку з скороченням чисельності та штату працівників, про що позивача було своєчасно письмово повідомлено, переважне право на залишення на роботі за нею встановлено не було, на підставі чого профспілкова організація надала свою згоду на звільнення. Заслухавши позивача та його представника, представника відповідача та допитаних по справі свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно п.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 року, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Виходячи зі змісту ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивності праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема: сімейним - при наявності двох і більше утриманців, особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації, працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва. Судом встановлено, що [PERSON] перебуває у трудових відносинах із відповідачем з 09.02.1994 р. (прийнята на посаду ученика тальмана ППК-1), з 07.04.1994 р. - переведена на посаду тальмана ППК-1, а з 01.04.2013 р. звільнена за скороченням чисельності та штату за п.1 ст. 40 КЗпП України, що вбачається з відповідних записів у трудовій книжці серії [NUMBER] (а.с.5). Так, згідно аналізу даних за списком працівників складської групи (тальманів) ВПК-1, та письмових пояснень представника відповідача [PERSON] мала перед [PERSON] та [PERSON], зокрема, переважне право на залишення на роботі, як така, яка мала більш тривалий безперервний стаж роботи на даному підприємстві - з лютого 1994 р., на посаді тальмана - з квітня 1994 р., як особа, яка мала двох неповнолітніх дітей на утриманні, 2007 та 2002 р.н., та як така, яка не мала інших працівників в сім'ї з самостійним заробітком (а.с. 69, 62, 73, 239-241т.1, 71-74 т.2). При цьому, суд не може взяти до уваги пояснення представника відповідача щодо того, що [PERSON] та [PERSON] не підпадали під скорочення штату, оскільки навчались на той час у вищому учбовому закладі, оскільки це є лише одним з переважних прав на залишення на роботі, крім того, останні навчались лише на 2 курсі. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона пропрацювала у порту вже 30 років, є старшим тальманом. [PERSON] працювала дуже добре, відповідальна, ерудована, грамотна, така, що їй можна довірити усе. Свідок могла піти з вантаження, залишивши [PERSON] Більше так довіряти роботу нікому не можна, допомагала і дівчатам, і їй, наприклад при осадці судна, виконувала іноді роботу старшого тальмана (без наказу). Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] у роботі оперативна, уважна людина, направлялась на складні роботи. Згідно показанням свідка [PERSON], яка була членом комісії при виріщенні питання щодо скорочення штату, до [PERSON] претензій не було, бригадири - безпосередньо керівники тальманів у другій частині дня, на засіданні, коли вирішувалось питання щодо скорочення тальманів, присутніми не були. Зазначила, що [PERSON] та [PERSON] набрали однакову кількість голосів на зборах. , В той час, як кваліфікація та продуктивність труда [PERSON] визначена у звідній таблиці як «висока», стаж роботи 23 роки, а кваліфікація [PERSON] визначена як «середня», стаж роботи 19 років (а.с.72, 69). Допитаний свідок [PERSON] суду показала, що у [PERSON] та [PERSON] однаковий рівень продуктивності праці, мало місце, коли [PERSON] переводили на першу зміну за специфікацією труда. Відповідно до наданої [PERSON] характеристики остання за час роботи проявила себе з позитивної сторони, дисциплінована, старанна, ініціативна, в роботі проявляла старанність, вникала у виробничий процес (а.с.54). Ніяких атестацій тальмани у державному підприємстві «Ізмаїльський морський торговельний порт» не проходили та нормо часи їм не встановлювались, що позбавляє суд зробити додатково об'єктивні висновки щодо переважності права залишення на роботі на вказаній посаді. Крім того, як представником відповідача не спростовувалось, позивачу було запропоновано лише декретну посаду тальмана на 2 місяці роботи, інша робота на інших посадах та тому ж підприємстві до скорочення штату запропонована позивачу не була. На підставі викладеного суд вважає за вірне поновити [PERSON] на роботі на посаді тальмана ВПК-1 у Державному підприємстві «Ізмаїльський морський торговельний порт». За змістом ч.2 ст.235 КЗпП України суд, вирішуючи спір про поновлення на роботі, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно із ч.2, п.8 ч.3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, що передували звільненню, проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Так, виходячи з розрахунків, розмір середньоденного заробітку позивача складає 156,67 грн. ( 5 170, 33 грн. / 33 робочі дня = 156,67). Таким чином, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 34 154,06 грн. за період з 01.04.2013 року по 08.05.2014 року (218 днів) з нарахуванням і утримання із зазначеної суми усіх обов'язкових платежів (п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"). Крім цього, суд вважає, що підлягають і позовні вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів ї сім'ї чи близьких родичів. Згідно ч. 3 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, суд вважає, що позивачу також спричинено і моральну шкоду, яка підлягає стягненню з відповідача. При цьому суд, враховуючи викладені в позовній заяві ряд конкретних обставин, що дійсно свідчать про негативні моральні відчуття позивача, а саме, втрата нормальних життєвих зв'язків, а семе: позбавлення доходу, змушення прикладати додаткові зусилля для організації її життя та членів сім'ї, приходить до висновку, що розміром відшкодування моральної шкоди в даному випадку може бути сума в 3 000 грн. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Згідно положенням ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч. 1 ст. 59 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі викладеного,

Outcome: approved