Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

31 грудня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначає, що сторони по справі є громадянами України. З 06 липня 2014 року по 13 серпня 2019 року перебували у шлюбі, що був зареєстрований 24 липня 2014 року в органі реєстрації актів цивільного стану Виконавчого комітету сільської ради Самчики Староконстянтинівського району Хмельницької області. Обоє мають зареєстроване місце проживання в Україні за адресою: [ADDRESS] . 12 липня 2014 року прізвище позивача було змінено з [PERSON] на [PERSON] . 17 липня 2014 року прізвище відповідача було змінено з [PERSON] на [PERSON] . У шлюбі на території Федеративної республіки Німеччина у сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , які є громадянами України. Рішенням Дільничного суду (Амтсгерихт) Шенеберг від 05 липня 2019 року вказаний шлюб було розірвано. Рішення набрало законної сили 13 серпня 2019 року. З часу розірвання шлюбу сторони проживають окремо. Діти ще жодного разу не були на Батьківщині та не бачилися зі своїми родичами в Україні, дідусем [PERSON] , [INFO] , бабусею [PERSON] , [INFO] , прабабусею [PERSON] , [INFO] , прабабусею [PERSON] , [INFO] , прадідусем [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із незадовільним станом здоров`я вказаних родичів і дуже поважним їх віком вони обмежені у пересуванні і не мають можливості приїхати для побачення з [PERSON] та [PERSON] . З метою родинного спілкування діти влітку 2021 року перебуватимуть в Україні. Проте для їх повернення до Федеративної Республіки Німеччина до місця їх тимчасового проживання необхідний дозвіл відповідача, який він не дає. Листом від 28 грудня 2020 року позивач зверталася до відповідача погодити перетинання державного кордону дітьми у 2021 році, але жодної відповіді не отримала. За таких обставин позивач просить надати дозвіл малолітнім дітям [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , на тимчасовий виїзд за кордон у період з 15 червня 2021 року по 01 вересня 2021 року до Федеративної республіки Німеччина до місця їх тимчасового проживання за адресою: [ADDRESS] у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , без згоди батька [PERSON] . Ухвалою суду від 04 січня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 08 квітня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання не з`явився, проте подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, проте не з`явився у судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини свої неявки, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі статті 280 Цивільного процесуального кодексу України ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 06 липня 2014 року зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 06 липня 2014 року (а.с.7). Відповідно до копії свідоцтва про зміну імені серія [NUMBER] від 12 липня 2014 року, [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с.10). Як вбачається з копії свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 17 липня 2014 року, [PERSON] змінив прізвище на [PERSON] (а.с.13). [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.14-16). Рішенням Дільничного суду (Амтсгерихт) Шенеберг від 05 липня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а.с.17-20). Відповідно до довідки про реєстрацію особи громадянином України від 06 серпня 2020 року № 536-215-20 Посольства України у Федеративній республіці Німеччина, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований громадянином України (а.с.21). 16 жовтня 1993 року на квартиру [ADDRESS] заведено будинкову книгу для прописки громадян, що проживають в будинку (а.с.22-29). Позивач зверталася до відповідача з заявою про надання дозволу на перетин державного кордону дітьми, що залишилися без відповіді (а.с. 30-32). [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 84-86). Позивач та відповідач зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-9, 11-12, 63). Відповідно до частини першої статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог частини третьої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. За приписами частин другої-третьої статті 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересування по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Питання виховання дитини за вимогами статті 157 Сімейного кодексу України вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У пункті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлений певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Однією з важливих підстав для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року (справа № 783/14/15-ц) зазначено, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом другого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строки та мету виїзду. Надання дозволу на виїзд малолітніх дітей до невизначених країн та без визначення його початку й закінчення не відповідає вимогам матеріально-правових норм, якими унормовані такі правовідносини. Також Вищий спеціалізований суд України, ухваливши 16 березня 2016 року рішення у справі №6-33303ск15 дійшов висновку, що дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном. Таким чином, виходячи з положень Сімейного Кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. При цьому суд не бере до уваги раніше визначену правову позицію щодо порушення прав іншого з батьків наданням дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без його згоди та супроводу з огляду на те, що від цієї позиції відступив Касаційний цивільний суд. Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (№ 6- 15цс17), оскільки, ухвалюючи рішення в указаній категорії справ, суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам. Вказане випливає з рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейського суду з прав людини, у якому ним наголошено, що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частини другої статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, ї фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Між тим Велика Палата Верховного Суду вважає, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, а також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина (справа № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року). Вказана позиція підтримана подальшими рішеннями Верховного Суду. Так, Верховним Судом наголошувалось на тому, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості (постанова від 03 липня 2019 року у справі № 643/1090/17). Враховуючи у сукупності досліджені докази та, виходячи з принципу справедливості та розумності, суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню, оскільки виїзд дітей за кордон відповідає інтересам дітей та за своєю метою має сприяти їх оздоровленню, загальному розвитку, зустрічі з родичами. Виходячи з вищевикладеного, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, тому вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, відповідно ст. 313 Цивільного кодексу України, ст.ст. 141, 150, 157 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved