Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

23.04.2019 до суду надійшов даний позов, в якому позивач просить визнати за ним, [PERSON] , право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 42,1 кв.м., житловою площею - 24,9 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 252 від 15.02.2016, посвідченого приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Білоусом В.П. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що він, [PERSON] та відповідач - [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі починаючи із 06.11.2010. 27.06.2017 рішенням Шполянського районного суду Черкаської області шлюб між сторонами було розірвано. За час проживання у зареєстрованому шлюбі, а саме 15.02.2016 сторонами була придбана за договором купівлі-продажу № 252 від 15.02.2016, посвідченого приватним нотаріусом Білоусом В.П, - квартира [ADDRESS] . Так, після припинення шлюбних відносин, відповідач разом із сином подружжя залишився проживати в квартирі, а позивач переїхав на постійне місце проживання до м. Черкаси. Зважаючи на ту обставину, що колишня дружина відмовилася здійснювати поділ квартири за взаємною згодою шляхом укладення нотаріально посвідченого договору, позивач вимушений звернутися до суду з цим позовом, в якому просити суд поділити квартиру, яка є спільним майном подружжя, шляхом визнання за ним 1/2 частки в цьому нерухомому майні. Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просив суд розглянути справу без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 13.05.2019 було відкрите провадження по справі. Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 29.07.2019 було закрито провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справи в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 27.06.2017 розірвано шлюб між подружжям [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 06.11.2010 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шполянського районного управління юстиції у Черкаській області, актовий запис №106. (а.с.6). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22.03.2019, номер інформаційної довідки 160638557, [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: реєстровий 252, виданий 15.02.2016 приватним нотаріусом Білоусом В.П. (а.с. 7). Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"(далі - Постанова Пленуму ВСУ №11), роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму ВСУ №11 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК) ( 2947-14). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Як зазначив Верховий Суд України у постанові по справі № 6-399цс17 від 05.04.2017 відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Водночас тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом України в постановах від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, від 19.06.2019 у справі 621/302/15-ц. Таким чином, враховуючи ту обставину, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позов, та загалом правами, що передбачені в ст. 43 ЦПК України для учасників справи, суд розглянув цивільну справу в межах пред`явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів. Таким чином, відповідач не надав до суду доказів, що спростовували б презумпцію спільної сумісної власності подружжя, що є підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відтак, суд дійшов до висновку, що спірна квартира [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин суд задовольняє позовні вимоги та визнає за [PERSON] , право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 42,1 кв.м., житловою площею - 24,9 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 252 від 15.02.2016, посвідченого приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Білоусом В.П. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6, 7 с. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Заходи забезпечення позову не застосовувались. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задовольняється, суд стягує з відповідача на користь позивача, понесені ним витрати у справі і вигляді судового збору в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved