Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, який в процесі розгляду справи уточнювався, та в якому зазначає, що 05 січня 2015 року помер її батько [PERSON] та після його смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул. Рівненська, буд. 10. Позивачка є єдиним спадкоємцем за законом першої черги, як донька померлого, що прийняла спадщину в передбаченому законом порядку шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори, на підставі якої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], було заведено спадкову справу № 5 за 2015 рік. Заповіту під час життя спадкодавець не залишав. У відповідності до технічного паспорту на житловий будинок № 10 по вул. Рівненській в місті Запоріжжі, виготовленого станом на 14.07.2015 р. інвентаризаційна справа № 73/10, на земельній ділянці площею 1122 кв.м. розташовані: житловий будинок літ. «Д» (1980 - 1989 року побудови), прибудова літ. «д», тераса літ. «д1», сходи до літ. Д, літня кухня літ. «А», сарай літ. «а», ганок до літ. «а», козирок до літ. «а», сарай літ. «В», погріб з шийкою літ. «пг», паркан № 1, ворота № 2, водопровід № 3, водопровідний колодязь № 4. Згідно з матеріалами технічної інвентаризації від 14.07.2015 р. самочинних будівель на земельній ділянці та переобладнань в житловому будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Рівненська, буд. 10 не існує. Вказаний житловий будинок, господарські будівлі та споруди були побудовані батьком позивачки [PERSON]. Земельна ділянка, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Рівненська, буд. 10, не приватизована, знаходилась в постійному користуванні [PERSON] в період з 1977 року по день смерті, яка наступила 05 січня 2015 року. З метою оформлення свого права на спадщину, позивачка звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове нерухоме майно та надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25.07.2015 року за № 120/02.31 у звязку з тим, що у неї відсутній правовстановлюючий документ на спадкове нерухоме майно, та було рекомендовано звернутися за захистом своїх законних прав до суду. На теперішній час позивачка не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок після смерті свого батька оскільки за життя спадкодавець не отримав правовстановлюючі документи на будинок та первинна реєстрація права власності на спадкове нерухоме майно спадкодавцем не проводилась. Оформити правовстановлюючий документ на спадкове нерухоме майно та зареєструвати право власності за спадкодавцем не виявляється можливим, оскільки правоздатність фізичної особи припиняється з її смертю. На підставі викладеного позивачка просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул. Рівненська, буд. 10, в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON], померлого 05 січня 2015 року. В судовому засіданні представник позивача уточнені позові вимоги підтримала, підтвердила обставини зазначені в позові та просила позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі в якій також зазначив що не заперечує проти позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, заперечень або пояснень не надав. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, надані докази, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що існують законні підстави для задоволення позову. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 05.01.2015 року помер [PERSON], який являвся батьком позивачки по справі, що безпосередньо підтверджується копією свідоцтва про смерть від 06.01.2015 року серії І-ЖС № 315083, виданим міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис 165 (а.с.8), копією свідоцтва про народження позивачки від 15.04.1982 р. виданого відділом РАЦС Жовтневого райвиконкому м. Запоріжжя, серія ІІ-ЖС № 471636 (а.с.9), копією витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.а.10), копією довідки про склад сімї (а.с.13) та після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул. Рівненська, буд. 10. Останній на випадок своєї смерті заповіту не залишив. Позивачка є єдиним спадкоємцем за законом першої черги наслідування та яка звернулась до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини та в установлений законом строк. Зазначене підтверджується копією спадкової справи № 5 за 2015 рік (а.с.69-85). Але постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] від 25.07.2015 р. позивачці було відмовлено у видачі даного свідоцтва про право на спадщину у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на майно.(ас.12). Відповідно до норм ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права. За приписами ст. 3 та ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб визначений законами України. За змістом ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до статті 1217 ЦК України спадкоємство здійснюється за заповітом чи за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 1223 ЦК України право спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначенні у ст.ст. 1261-1265 ЦК України. На підставі статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 Цивільного кодексу України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 грудня 2013 року ухвалив постанову у справі № 6-137цс13, предметом якої був спір про встановлення юридичних фактів і визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування та зробив правовий висновок, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. На час завершення будівництва спадкового житлового будинку (1989 рік), був чинним ЦК УССР 1963 року, яким регулювалися правовідносини щодо виникнення права власності на будинок. Відповідно до ст. 100 ЦК УССР 1963 року в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час завершення будівництва спірного житлового будинку (1989 р.) регулювалася також підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року ( втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56). Так п. 4 Інструкції передбачав обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ, в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Отже, зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", про що зазначено у листі ВСУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» та надані роз'яснення щодо розгляду справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадку, коли у спадкоємців відсутні правовстановлюючі документи. Той факт, що виконавчий комітет Шевченківської районної ради народних депутатів розглянувши матеріали надані міжміським бюро технічної інвентаризації, прийняв рішення від 17.01.1991р. №34 «Про впорядкування нумерації індивідуальних житлових будинків на колишньому селищі Чкалова та селищі «Карантинка», згідно з яким житловому будинку б/н по вул. Рівненській, що належав громадянину [PERSON], було присвоєно адресу: вул. Рівненська, буд.10, на вказаний житловий будинок було заведено домову книги та здійснена реєстрація (перепрописка) спадкодавця з членами його родини за адресою, згідно вказаного рішення виконкому, свідчить про те, що спадкодавець мав вказаний будинок на праві особистої власності, відповідно до діючої на той час законодавства. У відповідності до п. 5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Цивільним кодексом УРСР 1963 року самовільне будівництво визнавалось при наявності таких двох самостійних підстав: 1).якщо забудовник не має встановленого дозволу на забудову або належно затвердженого проекту; 2). якщо будівництво проведене з істотним відхиленням від проекту або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил (ст.105 ЦК УРСР). Цивільним кодексом України (набрав чинності з 01.01.2004р.) ще однією підставою для визнання житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна самочинним будівництвом встановлено: якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети (ст.376 ЦК України). Згідно з п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001р. №127, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.07.2001р. за №582/5773 (із змінами та доповненнями) не належить до самочинного будівництва: індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року; \ Абзац пункту 3.2 розділу 3 в редакції Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства N 404 від 09.08.2012 \. Оскільки житловий будинок №10 по вул. Рівненській в м.Запоріжжі був побудований спадкодавцем у 1989 році, він не є самочинно побудованим, що також підтверджується технічним паспортом від 14.07.2015 р. інвентаризаційна справа № 73/10. Враховуючи, що спірний житловий будинок побудований в період дії ЦК УССР (1963р.) та не є самочинним будівництвом, положення Цивільного Кодексу України щодо самочинного будівництва (діє з 2004 р.) на нього не поширюються. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦКУкраїни). Рішення суду може бути правовстановлюючим документом у відповідності до ч. 5 ст. 11 ЦК Украни. Відповідно до ст. 182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що об'єкти нерухомого майна підлягають спеціальній реєстрації відповідним органом. Згідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання та підтвердження державою факту виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 19 зазначеного Закону, підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є зокрема рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. З огляду на вищевикладене, та враховуючи те, що за життя померлий [PERSON] належним чином не зареєстрував своє право власності на спірний будинок у звязку з чим позивачка не може належним чином оформити право спадщини на спірний будинок, а також приймаючи до уваги визнання відповідачем по справі позову суд дійшов висновку, що вимоги позивачки є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved