Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

[PERSON].06.2016 року звернулася до Апеляційного суду м. Києва для визначення підсудності позову до Муніципальної бюджетної дошкільно освітньої установи м. Керчі АР Крим «Дитячий сад комбінованого типу № 6 «Райдуга» про визнання недійсним запису у трудовій книзі, поновлення на роботі у соціальну відпустку, оскільки місцезнаходження відповідача є АР Крим, м. Керчь вул.. Кірова буд. 97. 21.06.2016 року Апеляційним судом м. Києва визначена підсудність вказаної справи - Голосіївському районному суду м. Києва. Позивач в своєму позові посилається на те, що з 27.12.2011 року працювала на посаді вихователя у «Дитячому саду комбінованого типу №6 «Райдуга». Наказом завідуючою ДНЗ №6 від 27.12.2013 року видано приказ №276-к про надання соціальної відпустки по догляду за дитиною до досягненню нею трирічного віку з 30.12.2013 року по 13.10.2016 року. 16.04.2014 року вона є внутрішньо переміщеною особою з АР Крим та з цього часу проживає в м. Києві. 24.04.2016 року через знайомих їй було передано трудову книжку з записом про звільнення та наказ про звільнення з 30.07.2015 року, за власним бажанням на підставі особистої заяви, по законодавству РФ, оскільки пошта з анексованого Криму не надходить на територію України з березня 2014 року. Оскільки жодних заяв про вихід із відпустки по догляду за дитиною та заяв про звільнення за власним бажанням вона не писала і не подавала відповідачу, вважає, що звільнення, проведене згідно Кодексу Законів про працю Російської Федерації не створює правових наслідків на території України, просить поновити пропущений з поважних причин строк звернення до суду, визнати недійсним запис у трудовій книзі від 30.07.2015 року та поновити на посаді вихователя Муніципальної бюджетної дошкільної освітньої установи м. Керчі АР Крим «Дитячий сад комбінованого типу №6 «Райдуга». Позивач, будучи належним чином повідомленою про час та день розгляду справи, в судове засідання не з'явилась, попередньо надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та день розгляду справи в судове засідання не з'явився, клопотань про відкладення розгляду справи завчасно до суду не надходило. З огляду на викладене, врахувавши думку позивача, суд, відповідно до ст.224 ЦПК України, ухвалив розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів з винесенням заочного рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких мотивів. З копії трудової книжки позивачки вбачається, що позивачка була 27.12.2011 року прийнята на посаду вихователя у «Дитячий сад комбінованого типу №6 «Райдуга» управління освіти Керчинської міської Ради АР Крим. (а.с. 23). Наказом завідуючою дошкільного навчального закладу №6 від 27.12.2013 року видано приказ №276-к про надання позивачці соціальної відпустки по догляду за дитиною до досягненню нею трирічного віку з 30.12.2013 року по 13.10.2016 року. (а.с. 14). У відповідності до ст. 181 КЗпПУ, відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою жінки або осіб, зазначених у частині сьомій статті 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. Відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю. У відповідності до ч.3 ст. 20 Закону України «Про відпустки», порядку надання соціальних відпусток - відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається за заявою жінки або осіб, зазначених у частині третій статті 18 цього Закону, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляється наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. З 16.04.2014 року позивачка є внутрішньо переміщеною особою з АР Крим та прибула разом із сином - [PERSON], [INFO], з тимчасово окупованої території, про що управлінням праці та соціального захисту населення Шевченківського району в м. Києві видано довідку №3010006229 від 05.02.2015 року про взяття на облік та з цього часу проживає в [ADDRESS] (а.с. 13). Статтею ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлені гарантії прав і свобод громадян України, які виїхали за межі тимчасово окупованої території: громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб". 24.04.2016 року позивачу передано з АР Крим міста Керч трудову книжку з записом від 30.07.2015 року про звільнення її за п.3 ст. 77 «Трудового Кодексу» Російської Федерації - за власним бажанням та наказ №151-к завідуючої Муніципальної бюджетної дошкільно освітньої установи м. Керчі АР Крим «Дитячого саду комбінованого типу № 6 «Райдуга», про звільнення з 30.07.2015 року, за власним бажанням, підстава - особиста заява. (а.с. 15, 24). Позивачка в своєму позові посилається на те, що жодних заяв про вихід із відпустки по догляду за дитиною або та заяв про звільнення за власним бажанням вона не писала і не подавала відповідачу. Відповідно до ст. 74 КЗпП та ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки працівникам забезпечується гарантованим наданням відпусток із збереження на їх період місця роботи (посади). Статтею 184 КЗпПУ, встановлені гарантії при прийнятті на роботу і заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей, так звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Право працівників на відпочинок шляхом надання їм відпустки закріплено у статті 45 Конституції України. Так, Законом України «Про відпустки» встановлено державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Право на відпустку мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. У відповідності до ч. 3.4 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. За таких обставин, суд вважає, що запис у трудовій книжці [PERSON] від 30.07.2015 року про звільнення за п.3 ст. 77 «Трудового Кодексу» Російської Федерації - за власним бажанням та наказ №151-к завідуючий Муніципальної бюджетної дошкільно освітньої установи м. Керчі АР Крим «Дитячого саду комбінованого типу № 6 «Райдуга», про звільнення з 30.07.2015 року, за власним бажанням, підстава - особиста заява є недійсними і не створює правових наслідків. Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Тому встановивши, що звільнення позивача [PERSON] відбулось із порушенням установленого законом порядку та порушенням законодавства України, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі. У відповідності до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням того, щопозивач [PERSON] 24.04.2016 року дізналась про порушення свого права, отримавши через знайомих трудову книжку та наказ про звільнення (а.с. 33), що в свою чергу і унеможливило її своєчасне звернення до суду, суд визнає поважними причини пропуску звернення до суду. В зв'язку з чим позовні вимоги про визнання недійсним запису у трудовій книзі, поновлення на роботі, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: approved