Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Чапаєвське» про визнання права власності на майно за набувальною давністю. Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що позивач починаючи з 04.9.1996 року проживає в буд. [ADDRESS] . Вказаний будинок знаходиться на балансі сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Чапаєвське». Позивач наполягає, що незалежно від того, що вказаний будинок знаходиться на балансі відповідача, він, як повноправний власник, безперервно та відкрито, починаючи з 04.09.1996 року користується зазначеним будинком, яким добросовісно заволодів, здійснював догляд за ним та поточний ремонт, а тому, на його думку, в силу норм ст. 344 ЦК України набув права власності на це майно за набувальною давністю. Оскільки питання визнання права власності на вказане майно за набувальною давністю вирішити іншим шляхом, окрім як шляхом звернення до суду, не можливо, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Позивач в судове засідання не з`явилися, однак від позивача до суду надійшла заява, в якій останній просив розгляд справи здійснювати за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак направив до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнав у повному обсязі, розгляд справи просив здійснювати за його відсутності. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Як вбачається з довідки, виданої СТОВ «Чапаєвське» від 16.01.2019 року за №3, [PERSON] проживає в будинку по [ADDRESS] , з 04.09.1996 року по час складення довідки. Будинок знаходиться на балансі господарства. Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Благодатнівської сільської ради від 10.01.2019 року за [ADDRESS] перейменована на [ADDRESS] Суд бере до уваги, що вказані обставини визнаються як позивачем так і відповідачем, що відображено у їхніх заявах, які надані до матеріалів справи, а тому, в силу норм ч. 1 ст. 82 ЦПК України вважаються такими, які не підлягають доказуванню. Відповідно до вимог ч.1 ст. 344 ЦК України особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно з ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Окрім того аналіз ст. 344 ЦК України в сукупності, зокрема, з нормами ч. 3 ст. 335, дають підстави для висновку, що законодавець лише приблизно визначив коло об`єктів набувальної давності, вказавши на можливість набуття рухомих і нерухомих речей, включаючи земельні ділянки, транспортні засоби і цінні папери, та не зазначивши вийнятки. Як встановлено в судовому засіданні, позивач відкрито та добросовісно володіє вказаним нерухомим майном більше 20 років. Відповідно до висновків Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладених у його постановах, прийнятих за результатами розгляду справ з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, та систематизованих у Листі Верховного Суду України "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ" від 01.07.2013р., Розділ Набувальна давність (ст. 344 ЦК): «У ЦК набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п`ять років.» Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321, ст. 328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Суд також враховує, що згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009р. № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем в судовому засіданні у відповідності до вимог ст., ст. 13, 81 ЦПК України, було доведено належними та допустимими доказами обставини набуття ним права власності вказане нерухоме майно, за набувальною давністю, зважаючи на тривалість, добросовісність, відкритість та безперервність володіння ним, а відтак позов підлягає до задоволення. На підставі зазначеного та

Outcome: approved