Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

22 грудня 2015 року позивачка звернулась до суду з позовом про визнання договору дарування частково недійсним посилаючись на те, що їй, її чоловіку [PERSON] та їх сину [PERSON] на праві власності у рівних частинах належала квартира [ADDRESS]. За нотаріально посвідченим договором дарування від 25 вересня 2009 року зазначені співвласники подарували квартиру відповідачу [PERSON]. До укладання договору між нею та відповідачем було досягнуто домовленість, що після укладання договору вона залишиться проживати у цій квартирі, а відповідач буде її довічно утримувати. 10 березня 2015 року представник позивачки направив до суду заяву, відповідно до якої просив договір дарування від 25 вересня 2009 року в частині дарування позивачкою 1/3 частини квартири удаваним, визнати, що між сторонами по справі було укладено договір довічного утримання. До цієї заяви додано копію розписки відповідача від 16 вересня 2009 року за оформлення на нього права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. він зобов'язується не перешкоджати позивачці у проживанні в квартирі та буде здійснювати її довічне утримання: доглядати позивачку, щомісячно за необхідністю допомагати у господарстві, продуктами харчування, ліками, надавати матеріальну допомогу, а також оплачувати комунальні послуги. Сторони звернулись до суду із заявами про розгляд справи у їх відсутності, при цьому представник позивачки позов підтримав, а відповідач позов визнав та проти його задоволення не заперечував. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно з ч.1 ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Дослідивши матеріали справи та надані докази суд вважає, що дійсно існують законні підстави для прийняття безумовного визнання позову відповідачем та задоволення цього позову, оскільки таке визнання позову відповідачем не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. При цьому суд звертає увагу, що навіть якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені у договорі довічного утримання, то у разі виникнення у подальшому спору з цього приводу в силу ч.2 ст.749 ЦК України він може бути вирішений судом відповідно до засад справедливості та розумності. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п.24 його постанови "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року N 2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Outcome: approved