Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

26 серпня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Український бізнес Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] в якому просило стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором № КЗАВКФ/1012275.3 від 30 серпня 2013 року у розмірі 163468,57 грн., обгруцнтовуючи свої вимоги тим, що 30 серпня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Український бізнес банк» та відповідачкою був укладений кредитний договір № КЗАВКФ/1012275.3, за умовами якого позивач надав відповідачці у тимчасове користування грошові кошти у сумі 160000,00 грн. строком до 30.08.2018 р. зі сплатою 14,44 процентів річних. Банк свої зобовязання за Кредитним договором виконав у повному обсязі належним чином, про що свідчить відсутність будь-яких претензій та зауважень з боку Відповідачки однак, [PERSON] зобовязаня за Кредитним договором належним чином виконанні не були, чим порушено умови договору та вимоги т.ст.11, 509, 629, 1054 ч.1, 1048 ч.1, 1050 ч.2, 526, 610 ЦК України. Внаслідок порушення виконання зобовязань за Кредитним договором у Відповідачки утворилась заборгованість перед Банком, яка станом на 31 липня 2015 року складає 163468,57 грн., з яких: - сума заборгованості по кредиту 138261,13 грн., в т.ч. прострочена сума 24237,01 грн.; - сума заборгованості за процентами 18165,97 грн., в т.ч. прострочена сума 16173,93 грн.; - сума заборгованості по щомісячній комісії 7041,47 грн., в т.ч. прострочена сума 6337,47 грн., яку просить стягнути з відповідачки на свою користь. Рішенням Костянтинівського міськрайоного суду Донецької області від 09 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. З вказаним рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі публічне акціонерне товариство « Український бізнес Банк» порушує питання про скасування ухваленого рішення, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм матеріального та процесуального права, а саме посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, ухваленим на підставі не повністю дослідженим доказів. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права, досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суд першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на апеляційний суд покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції. Представник відповідачки у суді апеляційної інстанції проти апеляції заперечував, просив залишити у силі рішення суду першої інстанції, проте не заперечував, що [PERSON] отримала кредит й частково його погашала, але суду не надав свого розрахунку заборгованості з підстав відсутності первинних документів. Представник позивача та відповідачка у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши доповідь судді доповідача, представника відповідачки, вивчивши матеріли справи і перевіривши законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції в зазначеній частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що 30 серпня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Український бізнес банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № КЗАВКФ/1012275.3, за умовами якого Банк надав Позичальнику у тимчасове користування грошові кошти на споживчі цілі у сумі 160000,00 грн. строком до 30.08.2018 р. зі сплатою 14,44 процентів річних. Ця обставина підтверджена копією кредитного договору № КЗАВКФ/1012275.3 від 30.08.2013 р. (а.с.65). За п.п.3.1.,3.2. Договору кредит, наданий за цим Договором, забезпечується заставою транспортного засобу, яка оформлюється окремим письмовим договором, що додається до Договору і є його невід'ємною частиною. Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № КЗАВКФ/1012275.3 від 30 серпня 2013 року у розмірі 163468,57 грн., позивач на підтвердження наявності заборгованості у певному розмірі надав суду «Виписку/Особовий рахунок з 29/08/2013 по 07/08/2015». Наданий стороною позивача доказ щодо розміру заборгованості містить відомості про рух коштів за кредитними зобов'язаннями відповідача з 30.08.2013 р. по 23.10.2014 р. (а.с.9-10). Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із недоведеності стороною позивача заявлених позовних вимог в частині наявності заборгованості у певному розмірі, що стало підставою для відмови у задоволенні позову. Судова колегія апеляційного суду Донецької області не погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції тому що суд дійшов їх з порушенням норм процесуального та матеріального права. Відповідно до ст..3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Ухвалене у справі судове рішення не відповідає вимогам матеріального та процесуального права з наступного. На підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Виходячи з положень п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», готуючи справу до розгляду, суд повинен визначити: обставини, які мають значення для справи, та факти, що підлягають встановленню і покладені в основу вимог і заперечень; характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги; матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини; вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів; визначити коло доказів відповідно до характеру спірних правовідносин і роз'яснити, якій із сторін слід довести певні обставини; вжити заходів для забезпечення явки в судове засідання, а також сприяти врегулюванню спору до судового розгляду, ч. 3 - з метою врегулювання спору до судового розгляду суди мають з'ясовувати: чи не відмовляється позивач від позову, чи визнає позов відповідач, чи не бажають сторони укласти мирову угоду або передати справу на розгляд третейського суду. Зазначені процесуальні дії можуть бути вчинені лише в позовному провадженні та повинні здійснюватися не формально; суди мають вживати дієві заходи для примирення сторін та врегулювання спору до судового розгляду, зберігаючи при цьому об'єктивність і неупередженість. Зокрема, вони мають роз'яснювати сторонам можливості розгляду справи у третейському суді та порядок виконання його рішення, суть та процедуру здійснення кожної дії та їх наслідки, п. 13 - при з'ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов'язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом, зокрема статтею 61 ЦПК. Суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував обставини по справі, не дав належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. На підставі ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційним судом встановлене, що 30 серпня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Український бізнес банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № КЗАВКФ/1012275.3, за умовами якого Банк надав Позичальнику у тимчасове користування грошові кошти на споживчі цілі у сумі 160000,00 грн. строком до 30.08.2018 р. зі сплатою 14,44 процентів річних. Ця обставина підтверджена копією кредитного договору № КЗАВКФ/1012275.3 від 30.08.2013 р. (а.с.65) й не була спростована представником відповідачки. Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № КЗАВКФ/1012275.3 від 30 серпня 2013 року у розмірі 163468,57 грн., позивач на підтвердження наявності заборгованості у певному розмірі надав суду «Виписку/Особовий рахунок з 29/08/2013 по 07/08/2015». Наданий стороною позивача доказ щодо розміру заборгованості містить відомості про рух коштів за кредитними зобов'язаннями відповідача з 30.08.2013 р. по 23.10.2014 р. (а.с.9-10) з якого вбачається, що відповідачці відповідно до п.п.2.1,2.3 Договору відкрито рахунок № [NUMBER] для видачі кредитних коштів й рахунок № [NUMBER] для зарахування коштів направлених для зарахування заборгованості по кредиту й відповідачка погашала заборгованість за вказаним кредитом до 23 жовтня 2014 року включно на вказаний рахунок. Починаючи з 24.10.2014 року надходжень у погашення кредиту від відповідачки не надходило, що підтверджує факт того, що відповідачка отримала кошти від банку та до жовтня 2014 року погашала заборгованість за кредитним договором, копію якого надала суду й який не був нею визнаний недійсним або нікчемним у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п.п.5.2.-5.4. заборгованість за кредитом, процентами та комісії несплачені у строки відповідно до Договору та Графіку до нього вважається простроченою. Банк використав своє право та відповідно до п.6.3 Договору у зв'язку з несвоєчасним виконанням зобов'язань за кредитним договором звернувся до суду з позовом до відповідачки про дострокове погашення кредиту. Зробив розрахунок заборгованості на підставі наданих суду доказів/ а.с.5/. Натомість ні відповідачка ні її представник суду не надали доказів в обґрунтування заперечень проти позову. Представник відповідачки не спростував наявність її заборгованості перед позивачем, суду не надав свій розрахунок заборгованості. Виходячи з встановлених вище обставин справи, доказів по справі та відповідно до зазначених норм матеріального права апеляційний суд приходить до висновку щодо наявності заборгованості відповідача перед позивачем. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Системний аналіз наявних документів дає підстави апеляційному суду зробити висновок про те, що відповідачка [PERSON] 30 серпня 2013 року уклала з позивачем кредитний договір на відповідну суму, в теперішній час не виконує зобов'язання по поверненню кредиту та оплаті за користування ним, має заборгованість по договору, тому доводи апеляційної скарги є обґрунтованими. Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про безпідставність позовних вимог. Позовні вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача суми заборгованості станом на 15 липня 2015 року, разом з належним платежами підлягають задоволенню. За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо обґрунтованості відмови у задоволенні позову. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Враховуючи наведене вище, з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1634,68 грн.

Outcome: approved