Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~2 вересня 2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] та третьої особи Заліщицької державної нотаріальної контори про визначення частки померлої у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку та визнання в порядку спадкування права власності на 1/3 частину земельної ділянки, в якій позивачка просить визначити частку померлої у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на майно її матері [PERSON] . \~ \~ \~ \~В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відкрилася спадщина на земельну ділянку, загальною площею 0,7249 га, загальною вартістю 21903 гривні 32 копійки, що знаходиться за межами населеного пункту на території Бедриківської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області, яка перебуває у спільній сумісній власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак через відсутність визначення розміру часток кожного із співвласників, вона не може оформити спадкових прав в нотаріальному порядку, а тому змушена звернутися до суду. Представник позивачки [PERSON] у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги позивачки підтримав в повному обсязі та просить суд їх задоволити. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явився, однак подав письмову заяву, в якій просить суд справу розглядати за його відсутності, з позовними вимогами згідний та просить їх задоволити. Представник третьої особи Заліщицької державної нотаріальної контори Чаплій А.М. у підготовче судове засідання не з`явилася, однак подала заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутності, з позовними вимогами згідна. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення представника позивачки [PERSON] , дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. \~ \~ \~ \~Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11.11.1960 року позивачка є спадкоємицею першої черги за законом після смерті [INFO] згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 23.01.2017 року її матері [PERSON] . Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.08.2013 року земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 0,7249 га, кадастровий номер 6122080400:01:001:0165, належить на праві спільної сумісної власності власникам: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . \~ \~ \~ \~Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відкрилася спадщина на земельну ділянку, загальною площею 0,7249 га, загальною вартістю 21903 гривні 32 копійки, що знаходиться за межами населеного пункту на території Бедриківської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області, яка перебуває у спільній сумісній власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20.08.2013 року. \~ \~ \~ \~Статею 1218 ЦПК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 1261 ЦК України визначено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. 5 квітня 2019 року листом Заліщицької районної державної нотаріальної контори відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, яка розташована на території Бедриківської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області, кадастровий номер 6122080400:01:001:0165, оскільки виявлено, що вказана земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності без визначення часток. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1, 2 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.10\~ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Вимогами ст.12\~ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч.1 ст.319\~Цивільного кодексу\~України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.125\~Земельного кодексу\~України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частиною 1 ст.86\~Земельного кодексу\~України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до положень ст.89\~Земельного кодексу\~України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: подружжя; членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; співвласників жилого будинку; співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Згідно ч.4-5 ст.89\~Земельного кодексу\~України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. У частині 1 статті 355\~ЦК України наведено загальне визначення поняття права спільної власності, яке стосується тих випадків, коли майно належить на праві власності не одній, а кільком особам (суб`єктам права власності) одночасно. У такому разі між вказаними суб`єктами виникає спільна власність. Право спільної власності - це право двох чи більше осіб на один об`єкт (на одну річ або сукупність речей). При цьому, відповідно до положень ст.\~368\~ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Головною ознакою сумісної власності як різновиду права спільної власності є факт відсутності існування в об`єкті власності ідеальних часток кожного із співвласників, які б давали можливість виявити обсяг їх прав за наявності бажання одержати конкретну частину у спільному майні та розпорядитися нею. Разом з тим, відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. При цьому, відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 12 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №7\~«Про судову\~практику у\~справах про\~спадкування» від\~30\~травня 2008\~року визначено, що за загальними правилами частини другої статті 372\~ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємцеві учасники спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Судом не встановлено підстав для відхилення від рівності часток сторін у праві спільної сумісної власності. Крім того, статтею 372\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Оскільки, між померлою [PERSON] та іншими співвласниками зазначеної вище земельної ділянки [PERSON] , [PERSON] не здійснювався поділ у будь-якій формі, передбаченій чинним законодавством, то при визначені ідеальних часток кожного із співвласників необхідно виходити із засад рівності. Тобто, кожному із співвласників належить по 1/3 частині земельної ділянки. Отже, до складу спадщини за законом після смерті [INFO] [PERSON] входить 1/3 частина земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (рілля), площею 0,7249 га, яка розташована на території Бедриківської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області, кадастровий номер 6122080400:01:001:0165. Відповідно до ст.\~1216\~Цивільного кодексу\~України (далі ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). В силу ч.1 ст.1220\~ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Частиною 1 статті 1261\~ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом установлено, що позивачка [PERSON] є дочкою померлої [PERSON] та належить до спадкоємців першої черги спадкування, на день смерті спадкодавиці була зареєстрованою та проживала разом із нею за адресою: [ADDRESS] , що стверджується довідкою Бедриківської сільської ради № 141 26.03.2019 року. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст.81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі - продажу, оренди, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно із ст.1225\~ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст.328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна, як це передбачає ст.392 ЦК України, може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності. \~ \~ \~ \~ Вирішуючи дані позовні вимоги, суд виходить із того, що дані правовідносини є спадковими, а позивачка позбавлена права на нотаріальне оформлення своїх спадкових прав, тому її право підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання відповідно до вимог положень п.1 ч. 2 ст.16 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, які до них застосовуються, беручи до уваги визнання позову відповідачами, яке не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки зазначені позивачкою обставини унеможливлюють іншим способом захистити її права та інтереси. Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, суд вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved