Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

28 серпня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04.08.2014 року, та зареєстровано за № 6743332. У вказаній квартирі значиться зареєстрованими: позивач [PERSON], який фактично проживає в квартирі та його син [PERSON], який фактично у вказаній квартирі не проживає з червня місяця 2013 року. Посилаючись на те, що з червня місяця 2013 року відповідач не проживає у вказаній квартирі та його реєстрація в належній позивачу квартирі створює останньому перешкоди в користуванні та утриманні житла, позивач на підставі норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просив визнати відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним нерухомим майном. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з'явилися, на адресу суду надіслали заяву, в якій просили слухати справу без його участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, через оголошення у пресі. За таких обставин, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, оскільки позивач у заяві на адресу суду не заперечував проти такого вирішення справи. Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до ст. 11 ЦПК України, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема, судом встановлено, що згідно рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04.08.2014 року про визнання права власності на нерухоме майно за позивачем [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS]. В зазначеній квартирі з 17.05.1995 року зареєстрований син позивача - відповідач [PERSON] [INFO], що вбачається з адресної довідки, наданої СГІРФО Вознесенського МВ УМВС в Миколаївській області. Проте останній за місцем реєстрації не проживає з червня 2013 року, що підтверджується довідкою №23 від 23.08.2014 виданою головою правління ОСББ «Армійський». Доказів на спростування наведеного в судовому засіданні не надано. Отже, наслідком зазначених обставин є створення позивачу перешкод у користуванні належною йому квартирою. Так, Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином наданими позивачем суду доказами доведений факт відсутності відповідача в квартирі [ADDRESS] понад встановлені ст.405 ЦК України строки. Враховуючи викладене, оскільки судом було встановлено, що в квартирі проживає позивач, особисті речі відповідача відсутні, то суд вважає, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню з урахуванням положень ст.405 ЦК України.

Outcome: approved