Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

19.03.2020 року позивач звернувся до Марківського районного суду з позовом до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав відносно сина, [PERSON] , [INFO] , який виховується у Луганському обласному будинку дитини № 2, розташованому у м. Сєвєродонецьку Луганської області. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що [PERSON] одразу після народження дитини залишила її в державній бюджетній установі охорони здоров`я м. Москви (Російська Федерація), у міській клінічній лікарні ім. С.С. Юдіна, написавши заяву про згоду на усиновлення. Відомості про батька дитини у свідоцтві про народження відсутні. 04.04.2019 року дитину було тимчасово влаштовано до Державної казенної установи міста Москви - Центру сприяння сімейному вихованню «Центральний» Департаменту праці та соціального захисту населення міста Москви, де він знаходився на повному державному забезпеченні до 26.02.2020 року.В подальшому дитину було репатрійовано з Російської Федерації до України та 27.02.2020 року влаштовано до Луганського обласного будинку дитини № 2 на повне державне забезпечення. За цей час дитину ніхто не провідував, його долею не цікавився, тому орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради надав висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини - [PERSON] . Позивач вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не забрала дитину з пологового будинку без поважної причини і протягом шести місяців не виявляла щодо неї батьківського піклування, тому просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , а також стягнути з неї аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини заробітку (доходу) платника, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття, шляхом перерахування їх на поточний рахунок дитини № [NUMBER] , відкритий в АТ «Ощадбанк», установа банку - № 10012/07, м. Сєвєродонецьк Луганської області. Представник позивача, головний лікар Луганського обласного будинку дитини № 2 Донцова К.М., надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити. Відповідач повторно не з`явилась у судове засідання, про час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином, шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада України». Заперечень на позов від неї не надійшло. Представник третьої особи, [PERSON] , надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила задовольнити позов. Дослідивши матеріали справи, суд установив таке. Відповідно до свідоцтва про народження дитини, виданого 20.03.2019 року Царицинським відділом РАЦС Управління РАЦС Москви, [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька дитини відсутні. Як убачається із документів, наданих Державною казенною установою міста Москви - Центром сприяння сімейному вихованню «Центральний» Департаменту праці та соціального захисту населення міста Москви, дитина народжена у пологовому відділенні міської клінічної лікарні імені С.С. Юдіна у м. Москві Російської Федерації. 18.03.2019 року відповідач у пологовому відділенні залишила дитину та дала згоду на її усиновлення. В період часу з 04.04.2019 року до 26.02.2020 року [PERSON] перебував на повному державному забезпеченні в Центрі сприяння сімейному вихованню «Центральний» Департаменту праці та соціального захисту населення міста Москви. В подальшому дитину було зареєстровано громадянином України та репатрійовано з Російської Федерації до України, що підтверджується актом передачі малолітньої дитини від 27.02.2020 року. Дитину влаштовано до Луганського обласного будинку дитини № 2 на повне державне забезпечення. 12.03.2020 року Сєвєродонецькою міською радою зроблений висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно її сина [PERSON] . Висновок обрунтований тим, що [PERSON] залишила дитину одразу після її народження у медичному закладі м. Москви Російської Федерації. Після цього жодного разу не з`являлася, ніяким чином не намагалася забрати дитину, не відвідувала її, не цікавилася долею хлопчика, матеріальної допомоги не надавала. Оскільки мати самоухилилася від виконання батьківських обов`язків, не бажає займатися вихованням та утриманням свого малолітнього сина, визнано доцільним в інтересах дитини позбавити [PERSON] батьківських прав. Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У ст.164 СК України зазначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не забрали дитину з пологового будинку без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування. Згідно з приписами статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Як роз`яснювалось у п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (зі змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Поняття ухилення від виконання обов`язку і невиконання обов`язку не є тотожними. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони свідомо та умисно не піклуються про розвиток дитини, хоча мають реальну можливість для цього. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення батьківських прав, покладено на позивача. Цивільний процесуальний кодекс містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд вважає, що позивачем надані докази, які у своїй сукупності є достатніми, щоб дійти висновку про наявність обставин, які вказують на ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та їх свідоме нехтування. Суд дійшов висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав буде найкращим чином відповідати інтересам дитини, а тому позов підлягає задоволенню. При задоволенні позову, згідно з ч. 3 ст. 166 СК України, суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину, які можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини, відкритий у відділенні Державного ощадного банку України. Згідно зі ст.ст.180-183 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Кошти на утримання дітей стягуються в судовому порядку в частці від заробітку або доходу з урахуванням стану здоров`я і матеріального становища дітей та платника аліментів та інших обставин, які мають істотне значення. Відповідач заперечень на позов не подала, тому суд вважає за необхідне стягнути з неї на утримання сина аліменти в розмірі ј частини всіх видів доходу, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 19.03.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивачем надана довідка про наявність у дитини особистого рахунку, відкритого в АТ «Ощадбанк», установа банку - № 10012/07, м. Сєвєродонецьк Луганської області, поточний рахунок № [NUMBER] , а тому аліменти слід перераховувати на цей рахунок. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем при сплаті судового збору в сумі 840,80 грн, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача; судовий збір в сумі 840,80 грн щодо позовних вимог про стягнення аліментів підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved