Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із згаданим позовом до Приватного акціонерного товариства «Полтавській гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ПГЗК»), в якому прохає визнати незаконним та скасувати наказ №249к від 16.03.2017 року про припинення трудового договору з [PERSON] за появу на роботі у стані наркотичного спяніння, згідно п.7 ст.40 КЗпП України. Поновити його на роботі на посаді електрогазозварювальника третього розряду ливарно-механічного цеху ПрАТ «ПГЗК» з 16.02.2017 року, стягнути з ПрАТ «ПГЗК» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу та 100000 грн. відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що починаючи з 07 липня 2008 року він знаходився у трудових відносинах з ПрАТ «ПГЗК», зокрема, з 17 серпня 2015 року працював електрогазозварювальником третього розряду відділення металоконструкцій в ливарно-механічному цеху. 16 березня 2017 року наказом №249к від 16.03.2017 року його було звільнено на підставі п.7 ст.40 КЗпП України. Вважає зазначений наказ незаконним з наступних підстав. Так, на початку лютого 2017 року він проходив медичну комісію для отримання особистих водійських прав. 15 лютого 2017 року в міській лікарні [PERSON] отримав сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду. 16 лютого 2017 року о 07 год. 30 хв. [PERSON] знаходився на своєму робочому місці. Близько 08 год. 00 хв. він відпросився у начальника дільниці щоб здати аналізи (сечі та крові) в медико-санітарній частині ПрАТ «Полтавський ГЗК» з метою отримання медичної довідки для водійських прав. Після здачі аналізів, близько 10 год., його знову запросили до медико-санітарної частини, де запропонували пройти тест на вживання наркотичних засобів, який виявився позитивним. Не погодившись із результатами обстеження [PERSON] наполягав на повторному лабораторному дослідженні в умовах обласного наркодиспансеру. Його клопотання було задоволено та відібрано зразки сечі, проте про результат дослідження повідомлено не було. 16 березня 2017 року [PERSON] було звільнено з займаної посади попри рішення профспілкового комітету ПрАТ «Полтавській ГЗК» від 15.03.2017 року, яким було відмовлено в наданні згоди на звільнення. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON], представник третьої особи [PERSON] проти задоволення позову заперечували, наполягаючи на законності наказу про звільнення та необґрунтованості рішення профспілкового комітету. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача голова правління ПрАТ «Полтавській ГЗК», будучи належно повідомленим про час і місце розгляду справи, до залу суду не прибув, що не перешкоджає вирішенню позову по суті у присутності його представника. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено наступне. Так, згідно відомостей, внесених до особової картки працівника починаючи з 07.07.2008 року позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Полтавський ЗГК». Останньою була посада електрогазозварювальника третього розряду ливарно-механічного цеху ПрАТ «ПГЗК» (а.с.81-109). Згідно з повідомленням №30 від 21.02.2017 року [PERSON] є членом профспілки і перебуває на профспілковому обліку в первинній профспілковій організації Профспілкового комітету ВАТ «Полтавський ГЗК» (а.с.128). 16 березня 2017 року адміністрацією відповідача видано наказ №249к від 16.03.2017 року «Про припинення трудового договору (контракту)», відповідно до якого [PERSON] з 16 березня 2017 року звільнено з найманої посади на підставі п.7 ст.40 КЗпП України за появу на роботі у стані наркотичного спяніння (а.с.110). Підставою для такого наказу була службова записка №120/3900 від 10.03.2017 року начальника ЛМЦ [PERSON] «Про розірвання трудового договору по п.7 ст.40 КЗпП України», відповідно до якої 16.02.2017 року електрогазозварювальник ЛМЦ [PERSON] появився на робочому місті у стані наркотичного спяніння (а.с.122). У висновку №16 медсанчастини «ПрАТ «Полтавській ГЗК» щодо результатів медичного огляду з метою встановлення факту вживання психотропних речовим та стану спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів зазначено, що 16.02.2017 року о 12 год. 25 хв. [PERSON] перебував у стані одурманення психоактивними речовинами (а.с.120). Відповідно до акту відсторонення від роботи від 16.02.2017 року та наказу начальника ливарно-механічного цеху №13 від 16.02.2017 року [PERSON], починаючи з 16.02.2017 року, було відсторонено від роботи до моменту надходження остаточного висновку з Полтавського обласного наркологічного диспансеру і на цей період часу встановлено [PERSON] простій з вини працівника, який не оплачується (а.с.18,124). В пункті шостому наказу №13 міститься припис безпосередньому керівнику [PERSON] про те, що у разі отримання негативного висновку (протоколу) за результатами медичного огляду, необхідно вжити заходи для допуску останнього до роботи. Згідно відповіді Полтавського обласного наркологічного диспансеру №5132 від 28.09.2017 року біологічний матеріал гр-на [PERSON] був доставлений в клініко-діагностичну лабораторію 22.02.2017 року. Результат №471 від 24.02.2017 року в сечі відсутні метаболіти канабіоноїдів, фенілалкіламіни (а.с.178). Проте, 13.03.2017 року начальником ливарно-механічного цеху було винесено розпорядження №531, відповідно до якого час простою [PERSON] з 16.02.2017 року оплаті не підлягає (а.с.22). Головою правління ПрАТ «Полтавський ГЗК» було направлено подання від 13.03.2017 року №4631/2670 про отримання згоди на звільнення [PERSON] до голови профспілки працівників ПрАТ «Полтавський ГЗК» (а.с.118), за результатом розгляду якого профкомом відмовлено у наданні згоди на звільнення [PERSON] Мотиви та обґрунтування рішення профспілкового комітету викладені в протоколі засідання комітету від 14.03.2017 року та рішенні №53 від 15.03.2017 року (а.с.114-118). 16 березня 2017 року на імя голови правління ПрАТ «Полтавський ГЗК» надійшла службова записка начальника відділу кадрів [PERSON], із змісту якої вбачається, що попри згаданого рішення профспілкового комітету, він прохає розірвати із [PERSON] трудовий договір на підставі п.7 ст.40 КЗпП України. 16 березня 2017 року адміністрацією підприємства видано оскаржений в суді наказ (а.с.110). Розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд зазначає, що спірні правовідносини регулюються нормами законодавства про працю. Так, відповідно до ч.1 ст.40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння (п.7 ч.1 ст.40 КЗпП). Відповідно до вимог статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 7 статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Верховний Суд України у справі № 6-119цс15 від 01.07.2015 року висловив правову позицію з приводу того, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України). З огляду на викладене та враховуючи, що позивач є членом профспілки і перебуває на профспілковому обліку в первинній профспілковій організації Профспілкового комітету ВАТ «Полтавський ГЗК» для його звільнення обовязковою є обґрунтована згода згаданого профспілкового комітету. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості рішення профспілкового комітету №53 від 15.03.2017 року, суд звертає увагу на те, що в згаданому рішенні надано аналіз всіх приєднаних до подання про звільнення доказів, містяться посилання на нормативні акти, що регулюють спірні відносини, пояснення опитаних осіб та зроблено вмотивований висновок про недостатність доказів щодо появи [PERSON] на робочому місті у стані наркотичного спяніння. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість рішення №53 профспілкового органу. Посилання представників відповідача на додаткові докази, які для вивчення профспілковому комітету не надавалися, не ставлять під сумнів обґрунтованість згаданого рішення. Надаючи разом із поданням про надання згоди на звільнення не всі наявні у нього докази, представник адміністрації підприємства усвідомлює, погоджується та несе ризики неотримання позитивно рішення. В судовому засіданні представники відповідача наполягали на тому, що результати лабораторних досліджень, зазначені у відповіді Полтавського обласного наркологічного диспансеру №5132, не можуть бути прийняті судом до ваги, так як невідомо які діагностичні методики застосовувалися, вірогідність їх достовірності теж. Представники відповідача стверджували, що негативний результат, отриманий при проведенні діагностики сечі [PERSON], не свідчить переконливо про невживання позивачем психоактивних речовин, так як відповідні продукти розпаду цих речовин виявляються в сечі лише через декілька днів. Зазначені доводи представників відповідача не заслуговують на увагу, так як спосіб перевірки факту перебування позивача у стані наркотичного спяніння обрався не [PERSON], а обовязок доведення наявності підстав для звільнення законом покладається на роботодавця. Згідно відповіді Полтавського обласного наркологічного диспансеру №5132 від 28.09.2017 року біологічний матеріал гр-на [PERSON] був доставлений в клініко-діагностичну лабораторію 22.02.2017 року. Результат №471 від 24.02.2017 року в сечі відсутні метаболіти канабіоноїдів, фенілалкіламіни (а.с.178), що спростовує доводи представників відповідача про появу [PERSON] на робочому місті у стані наркотичного спяніння та свідчить про незаконність наказу про його звільнення. Одночасно суд звертає увагу на те, що зазначені результати клініко-діагностичного лабораторного дослідження були готові 24.02.2017 року, тобто вже через дві доби після доставки біологічного матеріалу до лабораторії, проте профспілковому комітету про них не було повідомлено і до подання про надання згоди на звільнення від 13.03.2017 року не приєднано (а.с.118). Допитана в судовому засіданні в якості свідка лікар-нарколог [PERSON], під присягою, надала суду показання, в яких зазначила, що біологічні матеріали, відібрані від [PERSON], до Полтавського обласного наркологічного диспансеру не направлялися з причин їх псування. Проте, суд визнає зазначені показання неправдивими, так як вони повністю спростовуються відповіддю Полтавського обласного наркологічного диспансеру №5132, з якої вбачається, що відібраний [PERSON] біологічний матеріал було доставлено до лабораторії 22.02.2017 року (а.с.178). З огляду на викладене, враховуючи надання лікарем-наркологом [PERSON] неправдивих показань, суд ставить під сумнів і правдивість показань [PERSON] в частині виявлення у [PERSON] зовнішніх ознак наркотичного спяніння, внесених нею до висновку медичного огляду встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану спяніння №16 від 16.02.2017 року. З наведених вище підстав, суд вважає, що дані, зафіксовані у висновку №16, отримані з порушенням порядку, встановленого законом, тому, в силу ст.59 ЦПК України, визнає їх недопустимими доказами та не бере до уваги при ухваленні рішення (а.с.180). Допитані в якості свідків начальник дільниці ливарно-механічного цеху [PERSON] та працівник охорони ПрАТ «Полтавській ГЗК» [PERSON] підтвердили в суді, що 16.02.2017 року позивач [PERSON] знаходився на робочому місці, коли його запросили до медсанчастини ПрАТ «Полтавський ГЗК» для проходження медичного огляду на стан наркотичного спяніння. Разом із тим, суд звертає увагу, що показання зазначених свідків про наявность/відсутность у [PERSON] ознак наркотичного спяніння, в контексті ч.2 ст.59 ЦПК України, не можуть бути прийняті судом в якості допустимого доказу і не встановлюють істотних для вирішення згаданого спору обставин. Окрім того, наполягаючи на необґрунтованості рішення профспілкового комітету представники відповідача наголошували на необхідність застосування до правовідносин, що регулюють порядок медичного огляду для встановлення факту вживання наркотичних засобів «Тимчасової інструкції про порядок медичного огляду для встановлення факту вживання алкоголю і стану спяніння», затвердженої заступником Міністра МОЗ СРСР №06-14/33-14 від 01.08.1988 року. Зазначений нормативний акт є доповненням до наказу МОЗ СРСР від 08.09.1988 року №694 «Про заходи щодо подальшого вдосконалення медичного огляду для встановлення факту вживання алкоголю та стану спяніння», внесеного до Переліку наказів МОЗ СРСР, які застосовуються в Україні, що додається до вказівки МОЗ України від 28.05.1996 року №165 (пункт 399), але у разі існування неузгодженості між нормативними актами, виданими одним і тим самим нормотворчім органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності, тобто Порядок направлення водіїв транспортних засобі для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, затверджений Постановою КМУ від 17.12.2008 року №113, та спільний наказ МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 року №1452/735 «Про затвердження Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції». У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий суд) і ч.9 ст.8 ЦПК України забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого\~ суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права) (ч.8 ст.8 ЦПК України). На підставі викладеного, суд вважає хибними і не приймає до уваги наведенні вище доводи представників відповідача про , тим більше, що зазначений медичний огляд позивача проведено саме на підставі Інструкції, затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 року №1452/735, що підтверджується використанням форми висновку, визначеною цим нормативним актом (Додаток 4). Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку про незаконність наказу №249к від 16.03.2017 року «Про припинення трудового договору (контракту)», акту відсторонення від роботи від 16.02.2017 року, наказу начальника ливарно-механічного цеху «Про відсторонення від роботи та простій з вини працівника» №13 від 16.02.2017 року та про обґрунтованість вимог позивача в частині поновлення на роботі. За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Згідно довідки про доходи [PERSON] за грудень 2016 року та січень 2017 року було нараховано заробітну плату у розмірі 5616,51 грн. та 7302,26 грн. відповідно (а.с.38), тобто його середньоденний заробіток дорівнює 307,59 грн. Враховуючи, що починаючи з 16.02.2017 року [PERSON] було безпідставно відсторонено від роботи, середній заробіток підлягає стягнення за увесь період до поновлення на роботі, а саме з 16.02.2017 року по 31.10.2017 року включно, тобто за 176 робочих днів. З наведеного вбачається, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток у розмірі 54135,84 грн. (307,59 х 176 = 54135,84). Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позову в частині відшкодування завданої моральної шкоди, суд виходить з того, що стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.2371 КЗпП України. Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що відповідно до ст.\~2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Факт заподіяння позивачу моральної шкоди, на думку суду, є доведеним і очевидним, оскільки є наслідком порушення його трудових прав з боку працедавця. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь [PERSON], суд враховує істотність його втрат нормальних життєвих звязків, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя у звязку із втратою роботи та єдиного джерела доходів, обставини та підставу, за яких його було звільнено (за появу на роботі у стані наркотичного спяніння). Виходячи з засад розумності та справедливості, враховуючи також реальну можливість відшкодування відповідачем завданої ним шкоди, суд вважає, що розмір суми, достатньої для компенсації заподіяної моральної шкоди, для позивача [PERSON] має становити 20000 грн. Згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону «Про судовий збір» (далі Закону) позивач звільнений від сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, тому у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, він підлягає стягненню в дохід держави з відповідача. Частиною третьою ст.6 згаданого Закону визначено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. З огляду на викладене, з ПрАТ «Полтавський ГЗК» в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за вимогою немайнового характеру (поновлення на роботі) в розмірі 640 грн. та вимогою майнового характеру (стягнення середнього заробітку) в розмірі 640 грн., а всього 1280 грн. Частиною першою ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві\~ пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до п.2 ч.1 ст.4 Закону за подання позову немайнового характеру (стягнення моральної шкоди) встановлено ставку судового збору в розмуру 640 грн., що на 360 грн. менше ніж сплачено позивачем про зверненні до суду (а.с.1). Отже, з ПрАТ «Полтавський ГЗК» на користь [PERSON] підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору за вимогою про стягнення моральної шкоди у розмірі 128 грн. (20000 :100000 х 640 = 128). На підставі викладеного,

Outcome: approved