Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Черкасиобленерго», посилаючись на те, що працював на посаді інспектора енергозбуту енергоінспекції Черкаського міського РЕМ ПАТ «Черкасиобленерго», звільнений з роботи з 28.04.2014р. за п.5 ст.40 КЗпП України в зв'язку з нез'явленням на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності. Вважає звільнення з роботи незаконним та таким, що проведене з порушенням трудового законодавства, оскільки відповідачем при його звільненні не було враховано, що з 08.01.2014р. по 13.01.2014р. позивач відпрацював, з 14.01.2014р. по 30.01.2014р. перебував у додатковій відпустці в зв'язку з навчанням, після виходу з якої працював з 01.02.2014р. по 03.02.2014р., з 04.02.2014р. по 26.04.2014р. був відсутній на роботі внаслідок тимчасової непрацездатності, таким чином безперервний строк відсутності на роботі внаслідок тимчасової непрацездатності становив 2 місяці 22 дні, що є меншим ніж передбачені п.5 ст.40 КУпП України 4 місяці. Також вказував, що його звільнення в порушення ст.43 КЗпП України проведено без попередньої згоди профспілкової організації, отриманої у передбаченому законом порядку, після того, як після закінчення лікування він приступив до роботи, внаслідок порушення трудових прав позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях через порушення нормальних життєвих зв'язків, погіршення стану здоров'я через переживання в зв'язку з відсутністю заробітку та погіршення внаслідок цього відносин в сім'ї. Уточнившись з позовними вимогами, Просить суд визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення, поновити його на роботі, стягнути заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 13773,55 грн., моральну шкоду 10 000 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив суд позов задоволити. Вказував, що наказ про звільнення позивача виданий з порушенням трудового законодавства за відсутністю для цього підстав, передбачених п.5 ст.40 КЗпП України та з порушенням ст.43 КЗпП України, оскільки ні перед звільненням 28.04.2014р, ні перед наданням згоди 08.01.2014р. цехкомом на звільнення за вказаною нормою позивач не був безперервно відсутній на роботі в зв'язку з хворобою понад 4 місяці. Дійсно, в 2013, 2014 роках позивач перебував неодноразово на лікуванні в зв'язку з погіршенням здоров'я, однак жодний з безперервних періодів не дорівнював чотирьом місяцям, у періоди між перебуванням на лікуванні позивачу надавались додаткові відпустки в зв'язку з навчанням, також позивач приступа до роботи, а тому не було підстав для звільнення позивача за п.5 ст.40 КЗпП України. Просив суд позов задоволити. Представник відповідача Махаринець В.І. в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що позивач звільнений з роботи за п.5 ст.40 КЗпП України в зв'язку з відсутністю на робочому місці в період з 13.08.2014р. по 25.04.2014р. Згода профкому надана 08.01.2014р., оскільки з 13.08.2014р. по 31.12.2014р. позивач був відсутній на роботі в зв'язку з хворобою та відпусткою на навчання. Після надання згоди на звільнення 08.01.2014р. адміністрація не провела звільнення, вважаючи, що позивач стане до роботи, однак позивач після виходу з відпуски 30.01.2014р. був відсутній на роботі до 25.04.2014р. через хворобу, крім того проведеною органами соціального страхування перевіркою виявлені факти зловживання позивачем своїми правами та надання недостовірних відомостей при оформленні листків непрацездатності. Заперечуючи порушення трудового законодавства при звільненні позивача, просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються трудовим законодавством. Відповідно до ст.40 п.5 КзпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку нез'явлення на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. Відповідно до ч.1 ст.43 КзпП України розірвання трудового договору за п.1 ст.40 КпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Системний аналіз даних норм права дає підстави для висновку, що підставою звільнення може бути тільки безперервна непрацездатність більше чотирьох місяців. Сумарний облік часу відсутності працівника не допускається. Вихід на роботу хоча б на один день перериває перебіг чотиримісячного строку. Встановлено, що [PERSON] працював в Черкаському РЕМ ПАТ Черкасиобленерго на різних посадах з 02.08.2002 року, з 01.04.2005 року переведений на посаду інспектора енергозбуту енергоінспекції Черкаського міського РЕМ ПАТ «Черкасиобленерго». Наказом № 75-П [PERSON] звільнений з роботи з 28.04.2014р. за п.5 ст.40 КЗпП України. Згідно пояснень представника відповідача, позивач звільнений з роботи за п.5 ст.40 КЗпП України в зв'язку з відсутністю на робочому місці в період з 13.08.2014р. по 25.04.2014р. Згода на звільнення позивача за п.5 ст.40 КЗпП України надана 08.01.2014р. згідно протоколу № 2 сумісного засідання адміністрації і цехкому Черкаського міського РЕМ. Протягом періоду з липня 2013 року по 26.04.2014р. позивач був відсутній через хворобу з 13.08.2013р. по 20.09.2013р. - 1 місяць 10 днів., з 23.09.2013р. по 04.10.2013р. перебував у додатковій відпустці в зв'язку з навчанням, з 07.10.2013р. по 31.12.2013р. був відсутній через хворобу 2 місяці 24 дні., з 08.01.2014р. по 13.01.2014р. працював, з 14.01.2014р. по 30.01.2014р. перебував у додатковій відпустці в зв'язку з навчанням, після виходу з якої працював з 01.02.2014р. по 03.02.2014р., з 04.02.2014р. по 26.04.2014р. був відсутній на роботі - 2 місяці 21 день. Таким чином, в судовому засіданні знайшли підтвердження доводи позову, що звільнення позивача відбулось за п.5 ст.40 КЗпП України без передбачених даною нормою підстав, оскільки дійсно в період роботи з липня 2013 року по 26.04.2014р. позивач не був безперервно протягом 4 місяців підряд відсутній на роботі в зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, періоди відсутності по тимчасовій непрацездатності переривались наданням додаткових відпусток та робочим часом, а сумарний облік не відповідає закону. Суд також вважає обґрунтованим посилання представника позивача на порушення при звільненні позивача ст.43 КЗпП України щодо попередньої згоди профкому на звільнення, оскільки надання згоди на звільнення відбулось 08.01.2014р. до закінчення 25.04.2014р. періоду відсутності позивача на роботі, з приводу якого останній звільнений з роботи, що не можна вважати дотриманням ст.43 КЗпП України, так як профспілковою організацією 08.01.2014р. не могли бути враховані причини відсутності позивача на роботі в період після 08.01.2014р. до 25.04.2014р. Крім того, звільнення відбулось з 28.04.2014р. тоді, коли працівник закінчив лікування 25.04.2014р. і став до роботи. Суд погоджується з доводами позову про те, що звільняти за п. 5 ст. 40 КЗпП України можна за умови, що у роботодавця була виробнича необхідність у такому звільненні. Роботодавець має право звільняти працівника тільки в період його хвороби, а не тоді, коли він одужав і став до виконання своїх трудових обов'язків. Таким чином, судом встановлено, що при розірванні трудового договору з позивачем були допущені порушення норм законодавства, яке регулює вивільнення працівників, тому суд вважає, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі підлягають до задоволення. Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до роз»яснень Пленуму Верховного Суду України в п.32 постанови № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв»язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Відповідно до довідки ПАТ «Черкасиобленерго» від 27.08.2014р. розмір середньої зарплати позивача за останні два відпрацьовані календарні місяці роботи (4369,13 + 3804,77) : 2 = 4086,95 грн., середньоденна зарплата становить 4086,95 грн : 21 робочих дня = 194,6 грн. Тривалість вимушеного прогулу з 29.04.2014р. по день постановлення рішення, згідно з розрахунком позивача, з яким погоджується суд - 13 773,55 грн., після звільнення позивач не працевлаштовувався, іншого заробітку не мав, на облік в службі зайнятості не ставав та не отримував державну допомогу по безробіттю, тому суд вважає, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають до задоволення. Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України, ст.367 ЦПК України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст.237-1 КзпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Внаслідок звільнення з порушенням трудового законодавства були порушені трудові права позивача та завдано моральної шкоди в зв'язку з порушенням нормальних життєвих зв"язків, тому суд з урахуванням принципів доцільності та справедливості, беручи до уваги, що відповідно до наданої відповідачем довідки про перевірку видачі листків непрацездатності виконавчою дирекцією Черкаського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності відзначено,що однією з причин тривалого терміну тимчасової непрацездатності було надання позивачем недостовірної інформації про попереднє лікування, вважає за необхідне задоволити позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди частково в сумі 500 грн. При подачі позову даної категорії позивач був звільнений від оплати судового збору, тому відповідно до ст.88 ЦПК України оплата судового збору покладається на відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: approved