Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

[INFO] в с. Шляхова Бершадського району Вінницької області помер чоловік позивачки -[PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на земельну частку (пай) та 1/2 частку житлового будинку по [ADDRESS]. Після смерті чоловіка [PERSON] в установленому законом порядку прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину, а саме на земельну частку (пай), але отримати свідоцтво про право на спадщину на 1/2 вказаного житлового будинку вона не може. Дані обставини виникли у зв'язку з тим, що Житловий будинок по [ADDRESS] відноситься до категорії колгоспних дворів і право власності на нього випливає із відомостей у погосподарських книгах, але правовстановлюючий документ не видавався. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд по [ADDRESS], яка складається з А житловий будинок загальною площею 79,2 кв.м., житловою площею 48,8 кв.м., а веранда, Б літня кухня, Б/під погріб, В сарай, Г гараж, Д сарай, 1-2 споруди. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, однак надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, а справу слухати без його участі. Відповідачі так само не з'явившись в судове засідання, але надали суду письмові заяви про визнання позовних вимог та розгляд справи за їх відсутності. Враховуючи те, що сторони скористались своїм правом передбаченим ч.2 ст.158 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що відповідно до копії свідоцтва про смерть (а.с.6), [INFO] помер [PERSON]. З довідки Шляхівської сільської ради №590 від 10.11.2015 року (а.с. 8) вбачається, що після його смерті спадкове майно прийняла дружина -[PERSON], так як постійно проживала в одному будинку з померлим. Іншими спадкоємцями за законом є діти: [PERSON] та [PERSON]. Те, що позивачка дійсно є дружиною померлого та спадкоємцем першої черги на його майно вбачається із копії її паспорта (а.с.5) та копії свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.7). При зверненні до нотаріуса, позивач отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с.11), з якої вбачається, що отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] не є можливим у зв'язку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ на вказане майно. При цьому з копії технічного паспорту (а.с.14-19) вбачається, що описаний житловий будинок станом на 15.04.1991 року відносився до категорії колгоспних дворів, до складу якого входили [PERSON] та [PERSON], який помер [INFO], однак право власності на будинок не оформлено Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Ч. 1 ст. 1220 ЦК України, зазначає, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право а спадщину на нерухоме майно. Згідно ст. 101 ЦК Української РСР в редакції від 1963 року в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Ст. 548 цього ж кодексу визначає, що особа приймала спадщину шляхом фактичного вступу в її управління та володіння. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, визначено, що даний Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно ст.ст. 319, 321 ЦК України та ст. 41 Конституції України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до П.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності " визначено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами , що регулювали власність цього двору , а саме : а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Враховуючи , що станом на 15.04.1991 року членом колгоспного двору, який є предметом позову були [PERSON] та [PERSON],я кий помер [INFO], а тому вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами належав останнім на праві власності в рівних частинах. У відповідності із вимогами листа Міністерства Юстиції України за №19-32\\319 від 21.02.2005 року згідно якого у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і право встановлювальний документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Відповідно до п.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи вищенаведене суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та законними, а отже такими, що підлягають до задоволення із зазначених підстав.

Outcome: approved