Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

21 червня 2017 року позивачка [PERSON], звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком № 4 по вул. Шаповаленка в с. Калинівка Вітовського району Миколаївської області. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 15 серпня 1978 року належить житловий будинок за адресою: с. Калинівка, вул. Шаповаленка, 4 Вітовського району Миколаївської області, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 27 червня 2000 року, реєстрованого в КП ММБТІ за реєстраційним номером 1144. Відповідачі зареєстровані у спірному житловому будинку з її згоди. [PERSON] не проживає в будинку без поважних причин з 2010 року, а [PERSON] з 2012 року. Останні спірним житлом не цікавляться, за комунальні послуги та утримання будинку не сплачують, позивач позбавлена можливості розпоряджатись власним майном. Будь-яких перешкод у користування житлом відповідачам вона не чинила. На даний час місце їх проживання їй невідоме. Зазначила, що реєстрація відповідачів у спірному житловому будинку позбавляє її, як власника належним чином володіти та розпоряджатися своїм майном. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, причину неявки суду не повідомили, про дату та час розгляду справи судом повідомлені належним чином, що підтверджується оголошення в газеті про виклик до суду (а.с. 17). За вищевказаного, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідачів. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, житловий будинок № 4 по вул. Шаповаленка в с. Калинівка Вітовського району Миколаївської області належить позивачці на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 15 серпня 1978 року між [PERSON] та [PERSON], який зареєстрований в реєстрі за № 144, нотаріально посвідченого виконавчим комітетом Калинівської сільської ради депутатів трудящих Жовтневого району Миколаївської області (а.с. 19). У спірному житловому будинку, відповідно до відомостей Воскресенської селищної ради Вітовського району Миколаївської області № 1206 від 19.06.2017 року та погосподарської книги зареєстровані: позивачка, син [PERSON], онук [PERSON] та відповідачі - син [PERSON], онук - [PERSON] (а.с. 5). За даними актів про непроживання, за адресою: с. Калинівка, вул. Шаповаленка, 4 Вітовського району відповідач [PERSON] зареєстрований, але не проживає за вказаною адресою з 2010 року, а [PERSON] з 2012 року (а.с. 6-7). Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. У пункті 39 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що до відносин членів сімї з приводу надання права на користування житлом власника одного з членів сімї застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї суд враховує, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України - сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Окрім того, відповідно до п.5 ч. 1 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинено у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Як встановлено в ході судового розгляду, відповідач [PERSON] не використовує надане йому право щодо житлового сервітуту з 2010 року, а [PERSON] з 2012 року. Більш того, виникнення додаткових витрат з утримання житла, а саме: сплати комунальних послуг за зареєстрованих у житловому будинку позивача осіб відповідачів у справі, які в свою чергу допомоги в утриманні вказаного майна не надають, що має істотне значення, адже покладають на позивача, додаткові і невиправдані витрати з утримання її майна. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів належить стягнути суму судового збору в розмірі 320 грн. з кожного. Враховуючи викладене,

Outcome: approved