Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

15.01.2015року [PERSON]. звернулася до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Луганській області про зміну формулювання причини звільнення. В обґрунтування вимоги вказала, що з 26.10.2011 року працює на посаді начальника відділу юридичних та загальних питань у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Ровеньки Луганській області .У зв*язку із порушенням відповідачем зобов*язань за трудовим договором щодо виплати заробітної плати та ст.. 115 КЗпП України з жовтня 2014року, 1 грудня 2014року вона подала заяву про звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України та пред*явила вимогу щодо проведення з нею розрахунку відповідно до ст.. 116 КЗпП України, в тому числі, виплатити їй за ст.. 44 КЗпП України вихідну допомогу у розмірі тримісячного заробітку. Однак відповідач від 1.12.2014року видав наказ №376-К про звільнення її за власним бажанням, за ст.. 38 КЗпП України, при цьому своє рішення щодо зміни підстав її звільнення не пояснив. Позивач просить змінити формулювання причин звільнення її з роботи із « звільнений за власним бажанням , ст.. 38 КЗпП України» на « звільнений за власним бажанням у зв*язку із порушенням власником законодавства про працю за ч.3 ст. 38 КЗпП України. В судовому засіданні позивач не була присутня, звернулася до суду з клопотанням розглянути справу у її відсутності у зв*язку із її знаходженням на території, яка не підконтрольна владі України.Позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав, пояснюючи неможливістю з жовтня 2014р по даний час виплатити заробітну плату працівникам, в тому числі і [PERSON], які залишилися на тимчасово неконтрольованій владою України території Луганської області і які не виявили бажання переміститися в населенні пункти, на території яких органі державної влади України здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Наказом №882 від 17.11.2014року виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в.о.начальника управління виконавчої дирекції Фонду в Луганській області був зобов*язаний провести організаційні заходи щодо припинення роботи та переміщення ( включаючи державну реєстрацію зміни місцезнаходження) робочих органів виконавчої дирекції Фонду ( у т.ч. управління) , які входять до складу управління з населених пунктів, на території яких робочі органі не здійснюють або не в повному обсязі здійснюють свої повноваження, на територію, підконтрольну Україні та вжити всіх необхідних заходів, пов*язаних з таким переміщенням в строк до 1 грудня 2014року. Відділенням Виконавчої дирекції Фонду в м.Ровеньки не виконано вказані наказі та до 1 грудня 2014року не здійснено переміщення на територію, де органи державної влади України здійснюють свої повноваження. Не здійснена зміна місцезнаходження відділення, евакуація працівників та вивезення майна й документації, не здійснено заходів щодо відкриття рахунків в органах державної казначейської служби на підконтрольній українській владі території. Установа банку, в якій обслуговувалися відділення, припинило свою роботу з літа 2014року. У зв*язку із вищевикладеним та ненаданням позивачем жодного доказу, який би підтвердив факт порушення саме роботодавцем ст. 38 ч 3 КЗпП України щодо невиплати заробітної плати, в задоволенні позову просить відмовити. Вислухавши пояснення представника, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Ст.43 Конституції України у відповідності зі ст. 23 Загальної декларації прав людини проголосила право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, що людина вільно вибирає і на яку вільно погоджується. Визначення заробітної плати, як нагороду, установленої, як правило, у грошовому вираженні, що за трудовим договором власник або уповноважений їм орган виплачує працівнику за виконану роботу, передбачене ст. 94 КЗпП України і ст.1 Закону України від 24 березня 1995року " Про оплату праці". В суді встановлено, що 26 жовтня 2011 року позивача було прийнято на посаду начальника відділу юридичних та загальних питань у відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Ровеньки Луганської області, про що виданий наказ №197 к від 26.10.2011р.(арк..спр.11) При укладанні трудового договору працівник зобов*язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи чи організації або уповноважений ним орган зобов*язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.( ст..21 КЗпП України). З жовтня 2014року уповноваженим органом (власником) не виконуються зобов*язання із своєчасної виплати заробітної плати, у зв*язку із чим станом на 24.12.2014року виникла заборгованість з заробітної плати в сумі 10984,71грн( арк..спр.17). В силу вимог ст.115 КЗпП України власник чи уповноважений їм орган зобов'язаний виплачувати заробітну плату не рідше двох разів на місяць. Утворення заборгованості по заробітній платі свідчить про порушення даної вимоги закону керівництвом підприємства. 1 грудня 2014року позивач на ім.*я в.о. начальника управління ВД Фонду у Луганській області звернулася з заявою про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України у зв*язку із порушенням умов трудового договору, укладеного між нею та відповідачем, та законодавства про працю, з вимогою провести розрахунок у строки, передбачені ст.. 116 КЗпП України, в тому числі, виплатити їй вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку , що передбачено ст.. 44 КЗпП України. Дана заява була погоджена з в.о.начальника відділення ВД Фонду в м.Ровеньки Луганської області з виданням подання за №01/2619 від 1.12.2014року про звільнення [PERSON] ., що також було направлено до управління ВД Фонду з перечнем належних виплат за ч.3 ст.38КЗпП України ( арк..спр.12,15). 1.12.2014року в.о.начальника управління ВД Фонду був виданий наказ за №376-к про звільнення [PERSON] за ст.. 38 КЗпП України на підставі її особистої заяви та подання в.о.начальника Ровеньківського відділення від 1.12.2014р №01/2619. Мотивуючи зміну підстав для звільнення з частини 3 статті 38 КЗпП України, представник відповідача послався на невиконання керівником Ровеньківського відділення ВД Фонду наказу №882 від 17.11.2014року виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України щодо переміщення на контрольовану державною влади України територію відділення з реєстрацією за місцем розташування і відсутності у позивача доказів наявності вини в діях роботодавця. За змістом ст..38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовій договір., при цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення- порушення роботодавцем трудового законодавства( ч.3 ст.38 КЗпП )- не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину 3 статті 38 КЗпП України. При цьому відповідачем не враховано, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України значення має лише сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника припинити трудовий договір з відповідачем, а не поважність чи неповажність такого порушення та його істотності. Дана позиція викладена в рішенні Верховного Суду України від 22.05.2014року , в якому констатується , що істотність характеру порушень роботодавцем умов трудового законодавства та їх поважність не можуть бути підставою для відмови працівнику у звільненні за ч.3 ст.38 КЗпП України, оскільки такі критерії цією нормою не передбачені. Роботодавець не має права самостійно змінювати визначену працівником у заяві причину звільнення з роботи. Відповідно до ст..235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству,у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає спір, зобов*язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства. На підставі викладеного суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити, змінити формулювання причини звільнення.

Outcome: approved