Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання рішення та розпорядження незаконними та поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, та після уточнення своїх позовних вимог просить суд: - рішення виконавчого комітету Маразліївської сільської ради від 15.11.2016 року та розпорядження від 16.11.2016 року Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області визнати незаконними та скасувати; - поновити [PERSON] на займаній посаді старости с. Долинівка, Білгород-Дністровського району Одеської області; - зобов'язати виконком Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області провести розрахунок та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу без врахування необхідних до сплати платежів до бюджету; - стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Позивач надав до суду письмову заяву відповідно до якої просить розгляд справи здійснити у його відсутності, позовні вимоги підтримує. У разі неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача виконавчого комітету Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причина неявки суду не відома. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, перевіривши наведені у заяві доводи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з Трудової книжки позивача серії БТ-І № 5271724, розпорядженням № 103 к від 20.04.2016 року позивача було призначено на посаду старости села Долинівка (п.5 ч.1 ст. 36 КЗпП України). Рішенням Маразлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 15.11.2016 року про неналежне виконання посадових обов'язків старости с. Долинівка [PERSON], була виражена недовіра як старості с. Долинівка з достроковим припиненням повноважень на цій посаді. В рішенні викладено: заслухавши інформацію сільського голови [PERSON] щодо неналежного виконання посадових обов'язків старостою села Долинівка [PERSON] встановлено, що [PERSON] порушує Закони України, не забезпечує виконання актів Президента України, Кабінету Міністрів України, актів органів місцевого самоврядування, негативно відноситься до державного курсу реформування, чим підриває авторитет Держави та органів місцевого самоврядування, використовує наявність конфлікту між публічними і особистими інтересами, використовує робочий час у своїх особистих інтересах, не забезпечує здійснення наданих йому повноважень, не виконує доручення сільського голови та виконавчого комітету, порушує Присягу та недотримується вимог, повязаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування. На виконання цього рішення органу місцевого самоврядування від 15.11.2016 року №286-VII Маразліївським сільським головою [PERSON] було 16.11.2016 року прийняте розпорядження за № 173 про звільнення позивача з роботи з 16.11.2016 року за п.2 ч. 1 ст.40 КЗпП України. При прийнятті оскаржуваних рішень відповідач керувався ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2016 року №65 «Про затвердження Правил етичної поведінки державного службовця», «Положення про старосту села», затвердженого рішенням сільської ради від 05.04.2016 року №130-УН. За розясненням Пленуму ВСУ в п.18 постанови № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зі змінами та доповненнями: при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Розірвання трудового договору за ініціативою власника або уповноваженого ним органу за п.2 ч. 1 ст.40 КЗпП України, допускається лише за наявності невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, перешкоджаючих продовженню даної роботи, при цьому обов'язковою умовою є неможливість переведення працівника за його згодою на іншу роботу подібного профілю. Конституційним Судом України в рішенні від 8 липня 2003 р. №15-рп\\2003 зазначено, що однією із правових гарантій захисту громадян від незаконного звільнення з роботи є встановлений Законами України вичерпний перелік підстав для звільнення працівників. Згідно п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що при розгляді справ про звільнення за п.2 ч. 1 ст.40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують , що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя (стійкого зниження працездатності ) працівник не може належно виконувати покладаних на нього трудових обовязків чи їх виконання протипоказано за станом здоровя або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян,яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Однак в порушення вимог п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України в розпорядженні про звільнення позивача не вказано, з яких підстав останній не відповідає займаній посаді і не наведено доказів, які підтверджують вказаний факт. Положення про порядок проведення атестації державних службовців, затверджене постановою Кабінету Міністрів України 28.12.2000 року, зі змінами та доповненнями, передбачає ефективний засіб перевірки відповідності працівника займаній посаді. Разом з тим, відповідачем не призначалася атестаційна комісія для виявлення фактів невідповідності позивача займаній посаді. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до статей 58, 59 ЦПК України докази мають бути належними та допустимими. Обставини справи, які законом мають бути підтверджені \~певними засобами доказування,не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частини третьої\~ ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України\~ суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, відповідач, який має всі процесуальні права для доведеності правомірності прийнятого ним рішення, не надав суду жодного доказу про виконання ним встановлених вимог щодо застосування п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП та дотримання при цьому передбаченого порядку. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Беручи до уваги викладене, суд вважає повністю доведеними посилання позивача щодо незаконності його звільнення та обґрунтованими вимоги про поновлення його на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу без врахування необхідних до сплати платежів до бюджету. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї. За Постановою Пленему Верховного суду України № 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (п.З) під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Своїми діями, а саме незаконним звільненням позивача відповідач заподіяв останньому моральну шкоду, яка полягає в моральних стражданнях, викликаних незаконним звільненням, втрату життєвих зв'язків та необхідністю докладання зусиль для відновлення порушених трудових прав та органзації його життя. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінив у 10 000 грн. Суд вважає розумною та справедливою компенсацією моральних страждань позивача - стягнення з відповідача суми моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. Враховуючи вищевикладене, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилається позивач підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності,\~\~\~встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. В порядку ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1920 грн. (дві вимоги немайнового характеру 1280 грн. + 640 грн. за вимогу майнового характеру). На підставі ст.ст. 40, 233, 234, 235 КЗпП України,\~

Outcome: approved