Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

16.03.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на самостійну ізольовану квартиру загальною площею 96,9 кв.м., житловою площею 61,7 кв.м., за № 138, яка розташована у будинку № 13 в корпусі «а» по вул. Ільфа і Петрова в місті [PERSON]. Встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання ним законної сили це рішення є підставою для: проведення рішення реєстраційної служби [PERSON] міського управління юстиції в Одеській області реєстрації права власності на самостійну ізольовану квартиру загальною площею 96,9 кв.м., житловою площею 61,7 кв.м., за № 138, яка розташована у будинку № 13 в корпусі «а» по вул. Ільфа і Петрова в місті [PERSON] за [PERSON]; зняття арешту з квартири № 138, розташованої за адресою: м. Одеса, вул., Ільфа і Петрова буд. 13 корп. «а», накладеного на підставі ухвали Іллічівського районного суду м. Одеси від 24.01.2002 року; зняття з реєстраційного обліку у квартирі № 138, яка розташована у будинку № 13 в корпусі «а» по вулиці Ільфа і Петрова в місті [PERSON] управлінням державної міграційної служби в Одеській області Київським районним відділом - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Свої вимоги мотивував тим, що у 2004 році у нього виникли певні труднощі з житлом, про що було відомо [PERSON] і він по-дружньому запропонував йому пожити в квартирі № 138, яка розташована у будинку № 13 в корпусі «а» по вулиці Ільфа і Петрова в місті [PERSON], яка, як він стверджував, належить йому. Позивач зазначає, що з [PERSON] вони перестали спілкуватися приблизно у 2010 році, довгий час не бачилися, зв'язок з ним відсутній, а від так вважає, що з 2004 року він добросовісно заволодів спірною квартирою, відкрито, безперервно володіє нею протягом більш ніж десять років, сплачує комунальні послуги, проводить ремонт квартири, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Позивач у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Надав суду оригінали квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг по спірній квартирі. Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував, вважав можливим задовольнити позов. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, звернулись до суду з письмовими заявами про визнання позову та розгляд справи у їх відсутність. Більш того, відповідач [PERSON] надав до суду нотаріально посвідчену заяву про визнання позову. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як розяснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Представники третіх Державної міграційної служби України [PERSON] управління державної міграційної служби в Одеській області, Приморський районний відділ в м. Одеса та Державної реєстраційної служби України Реєстраційна служба [PERSON] міського управління юстиції у судове засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 26 грудня 2001 року приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру під № 138, що знаходиться в місті Одеса по вулиці Ільфа і Петрова у будинку під номером 30 корпус А, та складається в цілому з пяти житлових кімнат, загальною житловою площею 61,7 кв.м. та підсобних приміщень. Корисна площа квартири 94,3 кв.м., загальна площа квартири 96,9 кв.м. Позивач пояснив, що між ним та відповідачем [PERSON] досить довгий час складалися приятельські стосунки, та коли у 2004 році у нього виникли труднощі з житлом останній запропонував йому пожити в спірній квартирі, яка, як він запевнив, належить йому. Позивач зазначив, що в період з 2004 року він добросовісно заволодів квартирою, відкрито та безперервно володіє нею протягом більш ніж 10 років, оплачує комунальні послуги та здійснює поточний ремонт в квартирі та парадній будинку. Вказані обставини підтверджується Актом, посвідченим підписом сусідів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та завірений начальником ділянки № 6 КП ЖКС «Чорноморський» [PERSON], на балансі якого знаходиться будинок № 13 корпус «а» по вул. Ільфа і Петрова у місті [PERSON]. А також копіями квитанцій про сплату комунальних послуг в період з 2004 року по 2016 рік, оригінали яких знаходяться у позивача. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та запере\-чення сторін, та інші обставини, що мають значення для прави\-льного вирішення справи. Згідно ст. 10 Цивільного процесуального Кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Частиною 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Цивільний кодекс України набрав чинності 1 січня 2004 року, у зв'язку з чим стаття 344 цього Кодексу може застосовуватися до правовідносин, які виникли після 1 січня 2001 року. У п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 р.\~\~за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав набуття права власності, володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні, володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.\~ Відповідно до роз'яснень, викладених у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто, на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Отже, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що позивач [PERSON] відкрито, безперервно та добросовісно володіє квартирою № 138 в будинку № 13 корп. «а» по вул. Ільфа і Петрова в м. Одесі. Оскільки, починаючи з 2004 року по теперішній час позивач [PERSON], фактично добросовісно, відкрито, безперервно володів та продовжує володіти, користувався та продовжує користуватися майном, а саме квартирою № 138 в будинку № 13 корп. «а» по вул. Ільфа і Петрова в м. Одесі, утримував та утримує дане жиле приміщення, суд, враховуючи відсутність заперечень власника квартири, приходить до висновку, що позивач набув право власності на дане спірне майно за набувальною власністю на законних підставах. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Крім того у відповідності до ст.. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Згідно зі\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що на підставі ухвали Іллічівського районного суду м. Одеси від 24.01.2002 року на квартиру № 138, яка розташована у будинку № 13 в корпусі «а» по вул. Ільфа і Петрова в місті [PERSON] було накладено арешт, який у свою чергу позбавляє позивача користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього право чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадку, встановлених законом. Суд вважає, що підлягають задоволенню вимоги позивача, щодо зняття відповідачів з реєстрації за спірною адресою, оскільки підстави для зняття з реєстрації місця проживання визначені у\~статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якою передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання, серед іншого, здійснюється на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою). Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"\~є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення вказаного\~Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, виходячи з наведених правових норм, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що в розрізі даного спору позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав, в даному випадку усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки відповідачі в квартирі не проживають, відповідачами не виконано зобов'язання щодо зняття з реєстраційного обліку в добровільному порядку, тому визначений позивачем спосіб захисту порушених прав не суперечить вимогам чинного законодавства. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. На підставі викладеного та

Outcome: approved