Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

28 квітня 2017 року позивачка [PERSON], звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що їй на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 21 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Сапегою О.П., належить 1/2 частка житлового будинку [ADDRESS]. Інша 1/2 частка житлового будинку їй належить, як спільна власність подружжя. Відповідачі зареєстровані у спірному житловому будинку з її згоди. З 2008 року [PERSON] та [PERSON] не проживають в будинку без поважних причин, спірним житлом не цікавляться, за комунальні послуги та утримання будинку не сплачують, позивач позбавлена можливості розпоряджатись власним майном. Будь-яких перешкод у користування житлом відповідачам вона не чинила. Зазначила, що реєстрація відповідачів у спірному житловому будинку позбавляє її, як власника належним чином володіти та розпоряджатися своїм майном. Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила про вищевикладене, просила позов задовольнити. Зазначила, що змушена нести додаткові витрати з оплати комунальних послуг. Вона являється пенсіонеркою, а тому комунальні послуги є для неї значними витратами. Місце перебування відповідачів їй не відоме. Вважає, що єдиним способом захисту її прав як власника вказаного будинку можливо лише визнанням відповідачів такими, що втратили право користування цим майном. Відповідачі в судове засідання не з'явились, причину неявки суду не повідомили, про дату та час розгляду справи судом повідомлені належним чином, що підтверджується оголошення в газеті про виклик до суду (а.с. 36). За вищевказаного, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідачів. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, 1/2 частка житлового будинку [ADDRESS] належить позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.10.2014 року, посвідченого приварним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Сапегою О.П., та зареєстрований в реєстрі за № 1200 (а.с. 12). Інша 1/2 частка вказаного житлового будинку належить [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. Належність позивачу спірного житлового будинку, також підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.10.2014 року (а.с. 13) та технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с. 23-30), в якому зазначено, що [PERSON] є власницею цілого житлового будинку. За даними довідки виконавчого комітету Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 26.04.2017 року № 415 та акту про непроживання, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані позивач, [PERSON] та [PERSON] Останні зареєстровані, але не проживають з 2008 року (а.с. 15-16). З пояснень свідка [PERSON], яка пояснила, що є сусідкою позивачки більше 10 років та її доньку [PERSON] і її сина ніколи не бачила, про їх існування знає лише зі слів позивачки. Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. У пункті 39 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що до відносин членів сім'ї з приводу надання права на користування житлом власника - одного з членів сім'ї застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї суд враховує, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України - сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Окрім того, відповідно до п.5 ч. 1 ст. 406 ЦК - сервітут може бути припинено у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Я встановлено в ході судового розгляду, відповідачі не використовують надане їм право щодо житлового сервітуту з 2008 року. Більш того, виникнення додаткових витрат з утримання житла, а саме: сплати комунальних послуг за зареєстрованих у будинку позивача осіб - відповідачів у справі, які в свою чергу допомоги в утриманні вказаного майна не надають, має істотне значення, адже покладають на позивача, яка є пенсіонеркою, додаткові і невиправдані витрати з утримання її майна. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів належить стягнути суму судового збору в розмірі 640 грн., тобто з кожного по 320 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved