Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувшись до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), просить розірвати шлюб з відповідачем, який зареєстрований 06 листопада 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції у Київській області, посилаючись на те, що від даного шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Однак, з часом їхні відносини почали змінюватись, вони поступово стали віддалятись один від одного і на даний час їх сім`я існує лише формально. Кожен з них має різні погляди життя, різні духовні цінності, не підходять один одному по характеру, і взагалі вони різні люди, тому подальше спільне проживання неможливе. На даний вони вже близько 18 місяців не проживають разом. Їхні сімейно-шлюбні відносини носять формальний характер, збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам як подружжя. Вона з відповідачам дійшли згоди, що після розірвання шлюбу дитина буде проживати з нею. Питання щодо поділу майна та аліментів на даний час відсутні. Позивач [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити і розглянути справу без її участі (а.с.19). Відповідач [PERSON] також звернувся до суду із заявою, в якій зазначив, що вимоги позивача визнає і просить розглянути справу без його участі (а.с.20). Зважаючи на те, що сторони по справі звернулися до суду із заявами про те, щоб розгляд справи відбувався без їх участі, та те, що відповідач визнав позов, суд у відповідності до частини третьої статті 200, частини четвертої статті 206 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, що передбачено частиною другою статті 247 ЦПК України та ухвалити рішення про задоволення позову. Крім того, суд приймає до уваги роз`яснення абзацу 3 пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», де зазначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Дослідивши та оцінивши докази надані сторонами по справі, враховуючи положення частини третьої статті 200, частини четвертої статті 206 ЦПК України, статті 112 СК України та те, що відповідач повністю визнав вимоги позивача і не заперечує проти задоволення позову, що не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд приймає визнання відповідачем позову і вважає, що є всі законні підстави для задоволення вимог позивача щодо розірвання шлюбу. Згідно положень частини першої статті 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено частиною третьою статті 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір". Оскільки відповідач позов визнав повністю під час підготовчого судового засідання до початку розгляду справи по суті, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 384 гривні 20 копійок. У відповідності до статті 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 384 гривні 20 копійок.

Outcome: approved