Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

[PERSON] в інтересах якої діє [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення 10000,00 гривень інфляційних втрат та 3% річних нарахованих за несвоєчасне відшкодування моральної шкоди за період з 03.03.2017 по 01.11.2020. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність невиконаного грошового зобов`язання, визначеного у рішенні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 жовтня 2018 року, яке набуло законної сили 29 травня 2019 року. Доводячи підставність своїх вимог позивач зазначає, що на підставі вказаного рішення суду, зміненого постановою Закарпатського апеляційного суду від 29.05.2019 було присуджено до стягнення з відповідача суму 369000,00 гривень у відшкодування моральної шкоди. Позивач вказує на те, що на момент звернення до суду з даним позовом, вищевказані кошти їй відповідачем не виплачені, а з листа Державної казначейської служби України вбачається, що в поточному році кошти виплачені позивачу не будуть, тому просить стягнути з відповідача суму інфляційних втрат та 3% річних за період з 03.03.2017 по 01.11.2020. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 жовтня 2018 року (надалі - Рішення), частково скасованого та зміненого постановою Закарпатського апеляційного суду від 29 травня 2019 року, присуджено до стягнення із Державної казначейської служби України на користь [PERSON] суму 369600,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. У межах судового розгляду даної справи позивач просить стягнути з відповідача суму 10000,00 гривень інфляційних втрат та 3% річних нарахованих за період з 03.03.2017 по 01.11.2020 нарахованих на вищевказану суму моральної шкоди. Приймаючи такі доводи позивача на предмет їх відповідності нормам законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України гарантовано право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з приписами частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Підстави виникнення зобов`язань визначенні статтею 11 Цивільного кодексу України, серед яких в тому числі визначено і завдання моральної шкоди іншій особі. Завдання моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. З аналізу норм ст. 625 ЦК України випливає, що у вказаній статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року, провадження № 14-16цс18 приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 відносно того, що на правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Отже, відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, яке виникло з моменту набрання рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 жовтня 2018 року законної сили (з 29 травня 2019 року), а саме у виді сплати 369600,00 грн. моральної шкоди. З огляду на те, що грошове зобов`язання у відповідача виникло саме 29 травня 2019 (дата набуття рішенням суду законної сили) і відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, тобто позивач має право на отримання інфляційних втрат від знецінення грошових коштів та 3% річних від простроченої суми. При цьому, сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р.). Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Сума інфляційних визначається шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Якщо грошове зобов`язання набуло статусу простроченого з 1-го по 15-й день відповідного місяця, то воно індексується з урахуванням цього місяця, а якщо з 16-го по 31-й день місяця, то розрахунок розпочинається з наступного місяця. Так як, грошове зобов`язання в даному випадку набуло статусу прострочено з 30.05.2019, то розрахунок індексу інфляції розпочинається з наступного місяця (з червня 2019 року). Інфляційні втрати суд розраховує за формулою: [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] ? [Індекс інфляції] - [Сума боргу], де індекс інфляції - добуток щомісячних індексів за відповідний період. Розрахунок інфляційних втрат: за період з 01.06.2019 по 07.11.2019: за червень 369600х99,5%-369600= -1848 грн, за липень 369600х99,4%-369600= -2217,6 грн; за серпень 369600х99,7%-369600= -1108,8 грн; за вересень 369600х100,7%-369600 = 2587,20 грн, за жовтень 369600х100,7%-369600 = 2587,20 грн. Отже, інфляційні витати за вказані періоди складають 0,00 гривень. В свою чергу 3% річних суд розраховує за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] ? 3% / 365 днів ? [Кількість днів] Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки 29.05.201914.11.2019 (дата ухвалення судового рішення)16936960035133,90 Таким чином, сума 3 відсотків річних за період з 29.05.2019 року по 14.11.2019 року складає 5133,90 гривень Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача за період з 29.05.2019 по 14.11.2019 підлягає стягненню сума коштів у розмірі 5133,90 гривень (5133,90 гривень - 3% річних). Щодо стягнення з відповідача витрат на проїзд до боржника для вручення виконавчого листа в сумі 1500 гривень та стягнення витрат на юридичну допомогу в сумі 4700 гривень, то такі задоволенню не підлягають з огляду відсутність обставин щодо їх доказового підтвердження. Згідно з приписами частин другої, третьої та четвертої ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Фактичний аналіз змісту вищевказаних законодавчих норм свідчить про те, що необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 48 постанові від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначив, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Заявляючи вимогу про відшкодування вартості витрат на юридичну допомогу та проїзд, представник позивача не надав суду належного розрахунку вказаних сум (складання позовної заяви, надання консультацій, участь у судових засіданнях, копіювання документів тощо), а також доказів відносно їх фактичного понесення учасником справи, що б давало суду можливість прийти до переконання про їх обґрунтованість. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved