Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

21 жовтня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Виконавчий комітет Нововолинської міської ради Волинської області, про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за межі України у супроводі матері без згоди батька. Свої вимоги обгрунтовує тим, що з відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний за рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 24 червня 2016 року. У шлюбі народила дочка [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу з відповідачем, дитина залишилася проживати разом із матір`ю. В лютому 2017 року позивач зареєструвала шлюб з громадянином Республіки Польща - [PERSON] . На даний час вона проживає на території Республіки Польща і має дозвіл на перебування в цій країні. Такий же дозвіл отримала і її малолітня дочка [PERSON] . Перебування дочки разом із матір`ю сприяє її гармонійному розвитку, оскільки саме [PERSON] матеріально утримує [PERSON] і за місцем проживання створює необхідні умови для розвитку здібностей у дитини. Зазначає, що за відповідачем рахується заборгованість по аліментним зобов`язанням, що станом на 03 серпня 2020 року становить 17 928,64 грн. Вважає, що з наданням дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, права відповідача на піклування, спілкування чи виховання дочки ніяким чином не будуть порушені. Більше того, 23 листопада 2018 року відповідачем надавався дозвіл на виїзд дитини за кордон, який був засвідчений нотаріусом в м. Білгорай Республіки Польща. З огляду на встановлені обставини, виходячи виключно з інтересів дитини, просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України в Республіку Польща громадянці України [PERSON] , [INFO] в супроводі матері [PERSON] , без згоди та супроводу батька [PERSON] строком до 25 вересня 2022 року, тобто до закінчення виданого дозволу на проживання дитини у Республіці Польща. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, її представник [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позові та просила задоволити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, обгрунтовуючи тим, що його права на спілкування з дитиною та участь у її вихованні грубо порушуються позивачем. Підстави звернення [PERSON] вважає надуманими, позивач не дає йому можливості бачитися з дочкою ні в Україні, ні в Республіці Польща, при тому, що є рішення про визначення йому днів побачень. Лише після того коли він буде мати можливість бачитися з [PERSON] , він добровільно дасть дозвіл на виїзд дитини за кордон. Представник органу опіки та піклування Думич І.О. у судовому засіданні не заперечила щодо задоволення позову. Вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини не суперечить правам та інтересам дитини. Оскільки позивач у позові вказує конкретну країну та час, вважає, що права відповідача на спілкування з дитиною не будуть порушені. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, врахувавши думку представника органу опіки та піклування, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Нововолинського міського суду від 24 червня 2016 року був розірваний. У цьому шлюбі народилася дочка [PERSON] , [INFO] (а.с.7). З часу розірвання шлюбу, утриманням і вихованням дитини займається виключно позивач [PERSON] 04 лютого 2017 року позивач зареєструвала шлюб з громадянином Польщі - [PERSON] і змінила своє дошлюбне прізвище на [PERSON] (а.с.8). 14 листопада 2020 року [PERSON] написав та нотаріально завірив заяву, в якій зазначив, що приймає малолітню [PERSON] на проживання в свою квартиру за адресою: [ADDRESS]. Крім того, заявив, що забезпечить дитину гідним утриманням упродовж періоду її перебування в Республіці Польща, бере на себе витрати пов`язані з медичною опікою, харчуванням, транспортом на території цієї країни і необхідними коштами для її навчання (а.с.42). Згідно довідки від 20 липня 2020 року малолітня [PERSON] в період з 2017 року по 2020 рік навчалася в Інтеграційному дитячому садочку з іноземними мовами "У каштановому парку" в м. Хелм (а.с.41). Воєвода Люблінський Республіки Польща неодноразово видав громадянці України [PERSON] дозвіл на тимчасове перебування та проживання в цій країні за адресою: [ADDRESS] (а.с.11, 35-36). Згідно довідки Нововолинського МВ ДВС Західного управління Міністерства юстиції (м. Львів) №25095 від 03 серпня 2020 року (а.с.17), станом на 03 серпня 2020 року у [PERSON] наявна заборгованість по аліментам, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання і становить 17 928,64 грн. За довідкою №32434 від 03 листопада 2020 року (а.с.43) заборгованість [PERSON] за аліментними зобов`язаннями, станом на дату видачі такої довідки становить 23 423,05 грн. 23 листопада 2018 року відповідачем надавався дозвіл на виїзд дитини за кордон, який був засвідчений нотаріусом в м. Білгорай Республіки Польща. Згідно з положеннями СК України, зокрема, ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Правила перетинання державного кордону громадянами України, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред`явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). З огляду на викладене, суд робить висновок, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Зокрема, стаття 155 Сімейного кодексу України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Положення ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.17, 31 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров`я. Вимоги статті 10 Конвенції про права дитини, передбачають право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виник спір щодо реалізації права дитини на свободу пересування. Як встановлено в судовому засіданні малолітня [PERSON] проживає з позивачем. Батько дитини - відповідач [PERSON] проживає окремо, аліментних зобов`язань не виконує, питання про встановлення місця проживання дитини з ним не ставить, натомість ігнорує права дитини. Положення частини 1 статті 33 Конституції України гарантують кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування і право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Право на свободу пересування закріплене і у статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке включає в себе гарантію кожного вільно залишати будь-яку країну, у тому числі і свою власну. З огляду на положення частини 1 статті 270 та частини 1 статті 269 Цивільного кодексу України право на свободу пересування являється особистим немайновим правом кожної фізичної особи і належить їй від народження. Таке право не є абсолютним і з огляду на вказані вище конституційні приписи, його реалізація може бути обмежена. В силу положень частини 3 статті 313 Цивільного кодексу України, право на свободу пересування, в аспекті права на виїзд за межі України, залежно від віку, якого досягла фізична особа, реалізується у відмінному один від одного порядку. Зокрема, якщо фізична особа досягла 16 років, вона має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Але у випадку, якщо фізична особа не досягла такого віку, право на виїзд за межі України обумовлено згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Оскільки дитина сторін - малолітня [PERSON] не досягла 16 років, для реалізації нею свого права на свободу пересування, зокрема на виїзд за межі України, необхідна згода на це і позивача і відповідача, як обох батьків, а також їх супровід. Судом встановлено, що позивач зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України, однак той добровільної згоди на виїзд дочки не видав, що підтвердив в суді. У таких випадках, реалізація права дитини, яка не досягла 16 років, на свободу пересування, у тому числі право на виїзд за межі України, можлива на підставі рішення суду. Вирішуючи питання щодо можливості надання дозволу на виїзд неповнолітньої [PERSON] за межі України на визначений період без згоди та супроводу батька, суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачають, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. На думку суду, при вирішенні даного спору, необхідно в першу чергу врахувати інтереси дитини, а також не допустити порушень прав батьків, в тому числі відповідача, який проживає окремо і забезпечити дотримання елементарних норм моралі, що у своїй сукупності, а особливо у поєднанні з правом на контакт з матір`ю у родинній атмосфері, сприятиме всебічному розвитку, відпочинку і оздоровленню дитини у певний, визначений конкретно період тимчасово перебування неповнолітньої дочки сторін з позивачем за кордоном. У судовому засіданні належними доказами підтверджується, що чоловік позивача [PERSON] , забезпечує дитину місцем для тимчасового проживання за межами України за адресою: [ADDRESS]. При ухваленні рішення у справі, суд бере до уваги також те, що метою тимчасового виїзду дитини за межі України є реалізація її права спілкування з мамою, права дитини на відчуття сімейного затишку та родинного тепла, а тому надання такого дозволу за відсутності згоди відповідача і без супроводу батька, на думку суду, буде якнайкраще забезпечувати інтереси дитини. Суд вважає, що при позитивному вирішенні спору жодним чином не будуть порушені чи обмежені права відповідача, оскільки такий дозвіл не є абсолютним, в ньому зазначається строк тимчасового перебування дитини за кордоном та країна перебування. Визначення тимчасового періоду суд вважає належним балансом між бажанням матері безперешкодно переміщуватись з дитиною, не перебуваючи в залежності від поведінки батька, з одного боку, та забезпеченням права батька на контакт з дитиною, з іншого. При ухваленні рішення у справі, суд бере до уваги також те, що відповідач жодними належними та допустими доказами не підтвердив, що позивач перешкоджає йому бачитися з дочкою та спілкуватися з нею. Допитаний у суді представник органу опіки і піклування не підтвердив такі пояснення відповідача. Поряд з цим, суд не може залишити поза увагою те, що в силу положень частини 1 статті 11 Конвенції про права дитини, держави-учасниці Конвенції (а тому і Україна теж) вживають заходів для боротьби з неповерненням дітей із-за кордону. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Тому, дозвіл суду на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України, слід обтяжити супроводом матері та її обов`язком повернути дитину в Україну до закінчення строку наданого судом, що також можна вважати заходом щодо забезпечення практичної реалізації права батька на контакт з дитиною. При постановленні рішення, суд також враховує вік дитини, в зв`язку з яким право на виїзд дитини за кордон має бути надано матері тимчасово, що в подальшому не позбавлятиме можливості батька виконувати свої батьківські обов`язки, та не порушуватиме його батьківських прав. На підставі наведеного, виходячи виключно з інтересів дитини, враховуючи думку представника органу опіки та піклування, яка зазначила, що задоволення позову буде відповідати інтересам дитини і не порушуватиме прав відповідача, суд надає дозвіл на багаторазовий виїзд за межі України громадянки України - малолітньої [PERSON] у супровіді матері [PERSON] без згоди батька дитини [PERSON] на строк до 25 вересня 2022 року, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили, з обов`язковим поверненням дитини по закінченню визначеного строку до постійного місця проживання в Україні. Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення з відповідача в її користь 840,80 грн. сплаченого судового збору, що підтверджується документально (а.с.4).

Outcome: approved