Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-30 00:00:00

16.03.2020 представник заявника звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження, у якій просить встановити факт постійного проживання заявника [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 [INFO] . Заявлені вимоги\~обґрунтовані тим,\~що [PERSON] \~народився у\~ [ADDRESS] по [ADDRESS] клас навчався у школі смт [ADDRESS] клас навчався у школі м.Сєвєродонецьк. Після закінчення школи навчався в ПТУ № 98 м.Сєвєродонецьк. Після закінчення училища мешкав в смт.Нижнє. 15.09.1986 року був засуджений Первомайським міським судом Луганської області за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.140 КК України (у редакції 1960 р.) до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі статті 25-1 КК України (у редакції 1960 р.) засуджено умовно з обов`язковим залученням до праці. Після цього неодноразово засудужувався за вчинення злочинів, та 07.04.2009 рок був засуджений Первомайським міським судом Луганської області за скоєння злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, до покарання у вигляді 10 років позбавлення волі. 07.12.2018 був звільнений з Краснолуцької виправної колонії за відбуванням строку покарання. Станом на 24 серпня 1991 року заявник був зареєстрований за адресою [ADDRESS] , а фактично мешкав в [ADDRESS] . Після звільнення з місць позбавлення волі мешкає в за адресою: [ADDRESS] СРСР отримував у 1976 році в місті Первомайськ Луганської області, але загубив його у 2008 році. Паспорт громадянина України ніколи не отримував. На даний час заявник має намір отримати паспорт громадянина України, але для цього йому необхідно підтвердити належність до громадянства України. 19.03.2020 суддею Лизенко І.В. відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд на 23.04.2020, однак судове засідання відкладено за клопотанням представника заявника на 18.06.2020. 18.06.2020 суддею Лизенко І.В. судове засідання відкладено на 24.07.2020р. на 10.00 год. у зв`язку з зайнятістю судді у невідкладних судових справах в порядку КПК України. Заявник до суду не з`явився за станом здоров`я, його інтереси представляє представник [PERSON] . У судовому засіданні представник заявника підтримав заяву та просив задовольнити її, посилаючись на обставини, викладені у заяві. Представник заінтересованої особи, Управління державної міграційної служби України в Луганській області, у судовому засіданні повідомив, що вимоги [PERSON] є безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки заявником не надано до суду жодного обґрунтованого, аргументованого, прямо підтверджуючого вимоги доказу, а саме: повторне свідоцтво про народження засвідчує лише факт самого народження заявника 26.05.1960, а відповідь Міністерства внутрішніх справ України від 02.12.2019 № 16/4-278аз лише факт відбування покарання та не підтверджує факт постійного проживання [PERSON] станом на 24.08.1991 та 13.11.1991 на території України. В даних документах відомості стосовно заявника станом на 1991 рік відсутні. Факт реєстрації заявника за адресою: [ADDRESS] , а фактичного проживання в [ADDRESS] , підтверджується сусідами та не зазначено якими саме та звідки їм це відомо. До 2016 року до компетенції територіальних підрозділів ДМС належали повноваження щодо реєстрації місця проживання /перебування , тому є всі підстави вважати, що дані про місце проживання реєстрації заявника також відсутні. До заяви додана довідка «ЛНР» про звільнення [PERSON] від 07.12.2018р., зазначену довідку взагалі не можна брати до уваги, оскільки вона видана органом, який знаходиться на тимчасово окупованій території України. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2\~статті 315 ЦПК України\~передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі\~Закону України «Про громадянство України»\~і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до п. 1, 2 ч.1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України»\~(13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Тобто, особи, які визначені у п. 1 ч. 1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, а зазначені у п. 2 - з 13 листопада 1991 року. У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого\~Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Згідно пп. а, б п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого\~Указом Президента України від 27 березня 2001р. № 215/2001, встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті "а" цього пункту, які проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 р. або 13.11.1991 р. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у смт. Нижнє Попаснянського району Луганської області, його батьки: [PERSON] та [PERSON] є українцями, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.6). Згідно відповіді виконавчого комітету Нижнєнської селищної ради №366 від 29.11.2019р., [PERSON] , [INFO] , зі слів сусідів у період липень - грудень 1991 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а фактично мешкав за адресою: [ADDRESS] . Копій наявних документів немає. Даних про громадянство [PERSON] підтверджених документами немає. Інформації про документування [PERSON] паспортом громадянина СРСР або паспортом громадянина України немає. [PERSON] навчався в Нижнєнській СШ №36 смт. Нижнє з 1967 - 1973 рр. (1 - 6 класи). В шкільних записах Нижнєнської СШ №36, національність - українець (а.с.7). При цьому, суд звертає увагу, що смт. Нижнє віднесно до меж Попаснянського району постановою Верховоної Ради України від 07.10.2014 у зв`язку з тим, що частина Луганської області, в тому числі м. Первомайськ Луганської області, до якого адміністративно відносилось смт. Нижнє, внаслідок збройної агресії незаконних збройних формувань непідконтрольна органам державної влади України. Отже, первинні офіційні документи, в тому числі, пов`язані з паспортним обліком та реєстрацією місця проживання, перебували на зберіганні в державних органах м. Первомайська Луганської області, та наразі доступ до них відсутній. Згідно довідки департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України про надання інформації від 02.12.2019р. №16/4-278аз, [PERSON] , [INFO] , уродженця Луганської області засуджено: 15.09.1986 Первомайським міським судом Луганської області за ч.2 ст.145 КК України (у редакції 1960 року) до 3 років позбавлення волі; на підставі ст. 25-1 КК України (у редакції 1960 року) засуджено умовно з обов`язковим залученням до праці. Вирок набрав законної сили 17.10.1986; 04.03.1996 Первомайським міським судом Луганської області за ч.2 ст.141 КК України (у редакції 1960 року) до 3 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 46-1 КК України (у редакції 1960 року) відтерміновано виконання вироку на 2 роки. Вирок набрав законної скли 11.03.1996; 28.10.2005 Первомайським міським судом Луганської області за ч. 1 ст. 263 КК України до 2 років позбавлення волі, із застосуванням ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням тривалістю 1 рік. Вирок набрав законної сили 12.11.2005; 17.07.2007 Первомайським міським судом Луганської області за ч.1 ст.309 КК України до 1 року позбавлення волі, із застосуванням ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням тривалістю 1 рік. Вирок набрав законної сили 01.08.2007; 07.04.2009 Первомайським міським судом Луганської області за ч.1 ст. 115 КК України до 10 років позбавлення волі. Початок строку рахується з 08.12.2008. Вирок набрав законної сили 21.04.2009. 06.06.2009 прибув до Краснолуцької виправної колонії Луганської області (№ 19). 15.02.2014 прибув до Алчевської виправної колонії Луганської області (№13) із Краснолуцької виправної колонії Луганської області (№19). 27.02.2014 вибув із Алчевської виправної колонії Луганської області і (№13) до Краснолуцької виправної колонії Луганської області (№ 19) (а.с.8-9). Відповідно до довідки про звільнення Краснолуцької виправної колонії від 07.12.2018р. [PERSON] , [INFO] , уродженець смт.Нижнє Луганської області, громадянин України, відбув покарання з 08.12.2008р. по 07.12.2018р., звільнений 07.12.2018 (а.с.10). З наведеного вбачається, що заявник до 2008 року не відбував покарання у виді позбавлення волі в установах виконання покарань, перебував на свободі. Довідка про звільнення з місць позбавлення волі від 07.12.2018 видана установою виконання покарань, що знаходиться на тимчасово окупованій території. Однак, викладені у ній відомості про відбування заявником покарання за вироком Первомайського міського суду Луганської області від 07.04.2009 у вигляді 10 років позбавлення волі з 08.12.2008 підтверджується наведеною інформацією МВС України. Суд вважає можливим врахувати цю довідку як доказ факту перебування заявника у місцях позбавлення волі до 07.12.2018 у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, враховуючи вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Суд звертає увагу, що заявник, перебуваючи у місцях несвободи, був обмежений у реалізації своїх прав, зокрема у праві на свободу пересування і переміщення з тимчасово окупованої території на територію, підконтрольну органам державної влади. За таких обставин, отримати інший легітимний документ щодо звільнення з місць позбавлення волі було неможливим. Згідно довідки державної міграційної служби України 6.5-9538,1-19 від 02.12.2019, за наявними даними, що містяться в базі даних ДМС України, та за результатами проведених перевірок територіальними органами ДМС України (крім ГУДМС України в АР Крим, УДМС України в м.Севастополі), інформація стосовно [PERSON] , [INFO] , відсутня (а.с.11). Згідно довідки виконкому Нижнєнської селищної ради №753 від 06.06.2019р., [PERSON] прибув з місць позбавлення волі в смт. Нижнє у грудні 2018 році, документів підтверджуючих особу, в нього немає, реєстраці не має, мешкає без реєстрації постійного місця проживання, на даний час ( [INFO] ) дійсно мешкає за адресою: [ADDRESS] (а.с.12) Факт постійного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 підтверджується показами свідків [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] суду повідомила, що вона живе у смт.Нижнє з 1970 року. [PERSON] був її сусідом, їх домоволодіння межували городами, жив по [ADDRESS] . Вона знала його батьків [PERSON] та [PERSON] . В сім`ї було 6 доньок та один син [PERSON] . Жили заможно. Батько був шахтарем. Руслан закінчив школу в Нижньому, потім навчався в Сєвєродонецьку. У 1991 чи 1992 роках була пожежа, хата і документи згоріли. У 1990-х роках вона працювала продавцем у магазині, часто бачила заявника, він ніде офіційно не працював, наймався у людей пасти кіз, зловживав спиртними напоями. Підтверджує, що станом на 24.08.1991 заявник постійно проживав у [ADDRESS] . Пізніше, його на 10 років засудили за вбивство товариша, з яким вони разом вживали спиртні напої. Свідок [PERSON] суду повідомила, що вона народилася у смт. Нижньому. Знає [PERSON] з народження, як сусіда. Його батьками були батько [PERSON] та мати [PERSON] . В сім`ї було 7 дітей. Сім`я була хороша. Батько працював на шахті. Вона з їхніми дітьми навчалася разом, з сестрою заявника [PERSON] - в одному класі. [PERSON] увесь час мешкав у Нижньому, ніде не виїжджав, офіційно не працював, підробляв - пас кіз. Жив [ADDRESS] [ADDRESS] . До 1989-1990 жив по вулиці [ADDRESS] , потім сталася пожежа, бо у хаті збирались особи та зловживали спиртними напоями, став проживати по [ADDRESS] , також згоріла разом з документами вже після проголошення незалежності України у 1992 році. Вона працювала в магазині, він приходив, то хліба, то масла вкраде, потім його засудили на 10 років за вбивство товариша, з яким вживали спиртні напої. Підтверджує, що заявник постійно проживав у [ADDRESS] , станом на 24.08.1991. Аналізуючи наведені докази, суд приходить до висновку, що у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня [INFO] , а тому суд вважає, що заява є обґрунтованою. Встановлення факту постійного проживання на території України станом на час оголошення незалежності України від 24 серпня 1991 року заявнику необхідно для підтвердження до належності громадянства України. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved