Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

22 лютого 2017 року до суду з позовом звернувся [PERSON], який був уточнений та в якому зазначає, що 05 вересня 2013 року між ним та Публічним акціонерним товариством «ІМЕКСБАНК» було укладено кредитний договір № 999-00071962/1. Згідно з п. 1.1. кредитного договору, банк зобов'язується надати для власних потреб позичальника (придбання транспортного засобу). Згідно з пункту 7.12. Кредитного договору повернення кредиту забезпечується усім наявним у Позичальника майном (грошовими коштами та рухомим майном), як тим що у власності позичальника станом на дату укладання цього Договору, так і тим, право власності на яке буде набуто позичальником у майбутньому. Забезпечене застереження згідно ст. 574 Цивільного кодексу України та у сукупності із відповідними умовами цього Договору є договором застави рухомого майна позичальника. Застава рухомого майна позичальника може бути зареєстрована на підставі заяви кредитора - застоводержателя з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна або іншого реєстру з обліку застав даного майна у випадку настання обставин, передбачених п. 3.2.5. цього Договору. Вказаний пункт передбачає обтяження заставою усього рухомого майна позичальника, у тому числі транспортних засобів. Відтак, укладений сторонами кредитний договір в частині внесення застереження щодо застави є частково недійсним в силу закону, а саме відповідно до ст..577 ч.1 ЦК України, у зв'язку з недотриманням сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення такого правочину. Позивач прохає визнати частково недійсним договір від 05 вересня 2013 року № 999-00071962/1 про надання кредиту між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ІМЕКСБАНК», а саме п. 7.12 вказаного договору; визнати припиненою заставу за договором від 05 вересня 2013 року № 999-00071962/1 про надання кредиту між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ІМЕКСБАНК»; зобов'язати Публічне акціонерне товариство «ІМЕКСБАНК» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Матвієнка Андрія Анатолійовича або іншої уповноваженої особи Фонду вчинити дії щодо державної реєстрації припинення обстеження на підставі договору від 05 вересня 2013 року № 999-00071962/1 про надання кредиту, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ІМЕКСБАНК» і вилучити з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису за такими параметрами: - вид обтяження: приватне обтяження; - тип обтяження: застава рухомого майна; - зареєстровано 18.06.2014 11:32:12 за № 14409304 реєстратором: Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, 65017 Одеська обл., - м. Одеса, вул. Бреуса, буд. 26/2, тел. (048) 717-52-12; - Підстава обтяження: Договір про надання кредиту, № 999-00071962/1, 05.09.2013, АТ «ІМЕКСБАНК»; - Об'єкт обтяження: Рухоме майно фізичної особи [PERSON] згідно п. 7.12. Договору про надання кредиту № 999-00071962/1 від 05.09.2013 р.; -Відомості про обмеження відчуження: за погодженням з обтяжувачем; - Обтяжувач: Публічне акціонерне товариство «ІМЕКСБАНК», код: 20971504, 65039, Одеська обл., м. Одеса, пр-т Гагаріна, 12-а, тел. (0482) 68-49-00; - Боржник: [PERSON], код: [NUMBER], [ADDRESS]; - Розмір основного зобов'язання: 100000 грн.; - Строк виконання зобов'язання: 04.09.2016 р; - Термін дії: 18.06.2019.; стягнути з ПАТ «ІМЕКСБАНК» на користь [PERSON] відшкодування судових витрат. В судове засідання позивач не з'явився, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі,на задоволенні позовних вимог наполягає. Представник відповідача у судове засідання не з»явився по невідомим суду причинам, про день та час слухання справи повідомлялися судовою повісткою з повідомленням, заяви про розгляд справи за їхньої відсутності до суду не надавали. У зв'язку з неявкою в судове засідання сторін по справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, дійшов до переконання про наявність підстав для задоволення позову з наступних підстав. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 05 вересня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ІМЕКСБАНК» (надалі - кредитор/відповідач) та [PERSON] (надалі - позичальник) було укладено договір № 999-00071962/1 про надання кредиту (надалі - Кредитний договір), відповідно до п. 1.1. якого кредитор зобов'язався надати для власних потреб позичальника (придбання транспортного засобу) кредит за допомогою платіжної картки VISA у готівковій чи безготівковій формі шляхом сплати з поточного рахунку № 999-00071962 коштів понад кредитовий залишок коштів на рахунку (надалі - Овердрафт) в межах встановленого строку та ліміту овердрафту, а позичальник зобов'язується своєчасно погашати овердрафт, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом із розрахунку - 14,99% від суми заборгованості, комісію передбачену цим договором та виконувати інші зобов'язання згідно цього Договору. В абзаці 2 п. 1.1. кредитного договору сторони погодили, що отримання кредиту окремими частинами або в повній сумі проводиться позичальником самостійно за допомогою вищевказаної платіжної картки у готівковій чи безготівковій формі, з метою придбання транспортного засобу - VOLVO FM-12, 2002 року випуску. У пунктах 1.2. і 1.3. кредитного договору сторони погодили, що максимальна заборгованість позичальника за кредитом на умовах овердрафту (ліміт овердрафту) встановлюється у сумі 100000,00 грн. та дата остаточного повернення до 04 вересня 2019 року. Згідно з пункту 7.12. Кредитного договору повернення кредиту забезпечується усім наявним у позичальника майном (грошовими коштами та рухомим майном), як тим що у власності позичальника станом на дату укладання цього договору, так і тим, право власності на яке буде набуто позичальником у майбутньому. Забезпечене застереження згідно ст. 574 Цивільного кодексу України та у сукупності із відповідними умовами цього договору є договором застави рухомого майна позичальника. Застава рухомого майна позичальника може бути зареєстрована на підставі заяви кредитора - застоводержателя з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна або іншого реєстру з обліку застав даного майна у випадку настання обставин, передбачених п. 3.2.5. цього договору. Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 закону України «Про заставу» у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмету застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї зі сторін повинна бути досягнута угода. Опис предмету застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо). Положенням ст. 41 Закону України «Про заставу» визначено, що договір застави товарів у обороті повинен індивідуалізувати предмет застави шляхом зазначення знаходження товарів у володінні заставодавця чи їх розташування в певному цеху, складі, іншому приміщенні або іншим способом, достатнім для ідентифікації сукупності рухомих речей як предмета застави. Таким чином, в спірному кредитному договорі застави сторони не визначили опис предмета застави у загальній формі з вказівкою на вид заставленого майна - автомобілі марки Lanos та VOLVO FM-12, напівпричіп Schmitz та не зазначили конкретні адреси місць зберігання заставленого майна, що не відповідає положенням частини 2 статті 12 та ст.41 Закону України «Про заставу», у зв'язку з чим суд доходить висновку про не узгодження сторонами всіх істотних умов, а відповідно і укладення договору застави (застереження). В обґрунтування позовних вимог про визнання частково недійсним договору від 05 вересня 2013 року № 999-00071962/1 про надання кредиту між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ІМЕКСБАНК», а саме п. 7.12 вказаного договору з урахуванням заяви про зміну підстав позову, позивач посилається на недодержання сторонами під час укладення визначеної законодавством форми правочину, а саме відсутність нотаріального посвідчення встановленого ч. 2 ст. 13 Закону України «Про заставу», що свідчить про його недійсність згідно ст. 14 Закону України «Про заставу». Згідно із частиною 1статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За приписами частин 1-5статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідно до положень чинного законодавства України, визнання правочину недійсним ставиться в залежність від його відповідності вимогам чинного законодавства та актам органів державної влади. Статтею 572 Цивільного кодексу України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Згідно з частинами 1-3статті 4 Закону України «Про заставу» предметом застави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення. Предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави, в тому числі продукція, плоди та інші прибутки (майбутній урожай, приплід худоби тощо), якщо це передбачено договором. У відповідності до норм статті 12 Закону України «Про заставу» у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо). Положеннями статті 41 Закону України «Про заставу» визначено, що договір застави товарів у обороті повинен індивідуалізувати предмет застави шляхом зазначення знаходження товарів у володінні заставодавця чи їх розташування в певному цеху, складі, іншому приміщенні або іншим способом, достатнім для ідентифікації сукупності рухомих речей як предмета застави. В спірному Кредитному договорі сторони визначили предмет застави - грошові кошти та рухоме майно, до якого у відповідності до ч. 2 ст. 181 ЦК України, що рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі; належать транспортні засоби. Абзацом 2 частини 1 статті 181 Цивільного кодексу України також визначено, що режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, внутрішнього плавання, космічні об'єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про заставу» у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину. Отже, предметом застави є рухоме майно, до яких належать автомобілі - колісні транспортні засоби, які приводиться в рух джерелом енергії, мають не менше чотирьох коліс, призначені для руху безрейковими дорогами і використовуються для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт (відповідно до визначення, яке міститься уст. 1 Закону України "Про автомобільний транспорт"). Відповідно до частини 1статті 577 Цивільного кодексу України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Приписами частини 1, 2 статті 13 Закону України «Про заставу» передбачено, що договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів. Відповідно до ч. 4 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також правочинів щодо відчуження, застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину. Як було встановлено вище, за умовами спірного кредитного договору позивач передав відповідачу в заставу рухоме майно - автомобілі. Оскільки, предметом спірного договору є застава транспортних засобів, то в силу імперативних приписів законодавства (частини 2статті 13 Закону України «Про заставу») такий договір застави підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Проте, як вбачається із матеріалів справи в порушення приписів ст. 13 Закону України «Про заставу» договір застави укладено з недодержанням визначеної законодавством форми, а саме за відсутності нотаріального посвідчення. Частиною 1статті 220 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до частиною 2 вказаної статті якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Сторонами не надано доказів на підтвердження ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення спірного договору застави, за наявності якого пов'язується можливість визнання такого договору дійсним згідно з ч. 2ст. 220 Цивільного кодексу України. Статтею 14 Закону України «Про заставу» встановлено, що недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України. Відтак, укладений сторонами кредитний договір в частині внесення застереження щодо застави є частково недійсним в силу закону, у зв'язку з недотриманням сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення такого правочину. Відповідно до частин 1 та 3ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. За змістом постанови №9 від 06.11.2009 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Суд, дослідивши викладені вище норми законодавства в редакції, чинній на момент вчинення спірного правочину, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання частково недійсним договору від 05 вересня 2013 року № 999-00071962/1 про надання кредиту між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ІМЕКСБАНК», а саме п. 7.12 вказаного договору, у зв'язку з невідповідністю останнього вимогам законодавства. Щодо позовних вимог про припинення обтяження та про зобов'язання відповідача вчинити дії щодо державної реєстрації припинення обтяження та вилучення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису про обтяження, суд зазначає наступне. Статтею 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Згідно зі статтею 28 Закону України «Про заставу» застава припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави;в інших випадках припинення зобов'язань, установлених законом. Відповідно до ч. 1, 2ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. Враховуючи, що частково недійсний договір в силу ч. 1ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків, суд дійшов висновку про припинення застави, що виникла на підставі договору від 05 вересня 2013 року № 999-00071962/1 про надання кредиту, а саме п. 7.12 вказаного договору. Разом з цим, процедура реєстрації обтяжень рухомого майна регламентується Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18.11.2003 № 1255-ІV, Порядком ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2004 № 830та Інструкцією про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 29.07.2004 № 73/5, зареєстрованою в Мін'юсті України 29.07.2004 за № 942/9541. Відповідно до статті 7 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у правочині, на підставі якого або у зв'язку з яким виникає обтяження, повинен визначатись опис предмета обтяження. У разі відсутності опису предмета обтяження чи якщо існуючий опис не дозволяє ідентифікувати предмет обтяження, таке обтяження є недійсним. Якщо предметом обтяження є окремий об'єкт, його опис надається за індивідуальними ознаками. Як вбачається з запису в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за такими параметрами: - вид обтяження: приватне обтяження; - тип обтяження: застава рухомого майна; - зареєстровано 18.06.2014 11:32:12 за № 14409304 реєстратором: Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, 65017 Одеська обл., - м. Одеса, вул. Бреуса, буд. 26/2, тел. (048) 717-52-12; - Підстава обтяження: Договір про надання кредиту, № 999-00071962/1, 05.09.2013, АТ «ІМЕКСБАНК»; - Об'єкт обтяження: Рухоме майно фізичної особи [PERSON] згідно п. 7.12. Договору про надання кредиту № 999-00071962/1 від 05.09.2013 р.; - Відомості про обмеження відчуження: за погодженням з обтяжувачем; - Обтяжувач: Публічне акціонерне товариство «ІМЕКСБАНК», код: 20971504, 65039, Одеська обл., м. Одеса, пр-т Гагаріна, 12-а, тел. (0482) 68-49-00; - Боржник: [PERSON], код: [NUMBER], [ADDRESS]; - Розмір основного зобов'язання: 100000 грн.; - Строк виконання зобов'язання: 04.09.2016 р; Термін дії: 18.06.2019 року. Згідно статті 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», реєстрація обтяжень здійснюється на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначаються, зокрема, опис рухомого майна, що є предметом обтяження, достатній для його ідентифікації. Обтяжувач має право вносити зміни до опису предмету обтяження. У відповідності до статті 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» реєстрація обтяжень здійснюється на підставі заяви обтяжувача, в якій зокрема зазначаються: - відомості про обтяжувача та боржника: для юридичних осіб - резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код; для фізичних осіб - громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; посилання на підставу виникнення обтяження та його зміст; опис рухомого майна, що є предметом обтяження, достатній для його ідентифікації; відомості про заборону чи обмеження права боржника відчужувати предмет обтяження. Заяви про виникнення, зміну, припинення обтяжень та про звернення стягнення на предмет обтяження підписуються обтяжувачем. Якщо обтяжувачем є юридична особа, підпис її уповноваженої особи скріплюється печаткою. Якщо заява подається в електронній формі, вона повинна містити електронний підпис обтяжувача. Згідно з пунктом 24 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 05.07.2004 №830, після припинення обтяження обтяжувач самостійно, на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п'яти днів зобов'язаний подати реєстратору заяву про припинення обтяження і виключення його з Реєстру. Відповідно до пункту 5 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна державна реєстрація обтяження рухомого майна може проводитися будь-яким реєстратором. Згідно з пунктом 2 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна реєстратори - суб'єкти, уповноважені держателем Реєстру надавати послуги з державної реєстрації відомостей про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також звернення стягнення на предмет обтяження, приймати заяви, видавати завірені витяги з Реєстру та виконувати інші функції, передбачені цим Порядком. Матеріали справи свідчать, що на момент прийняття рішення у даній справі, в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна наявні реєстраційні записи щодо рухомого майна, яке є предметом оспорюваного договору, а відповідач не вчинив дії щодо державної реєстрації припинення обтяження. За вказаних обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про припинення обтяження та про зобов'язання відповідача вчинити дії щодо державної реєстрації припинення обтяження та вилучення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису про обтяження. Зважаючи, що позивачем було сплачено судовий збір за вимоги нематеріального характеру, суд вважає за необхідне розподілити ці судові витрати присудити позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved