Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

19.10.2021 року за допомогою системи «Електронний суд» представник позивача [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати за нею право на земельну частку (пай) згідно сертифікату серії ХР №0268260, виданого 26.04.2000 року за №556. В обґрунтування позовних вимог вказує, що на ім`я [PERSON] в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку пай по КПС «Заповіт Ілліча» на території Сидоренківської сільської ради Валківського району 26.04.2000 року за №556 зареєстровано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ХР №0268260, який на даний час є втраченим. На підставі ухвали суду від 25.10.2021 року відкрито провадження у цивільній справі, з урахуванням вимог\~ст.274\~ЦПК України судовий розгляд вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження та роз`яснено сторонам про порядок та строки виконання ними вимог цього\~Кодексу. 09.11.2021 року до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач [PERSON] просить визнати за ним право на земельну частку (пай) згідно сертифікату серії ХР №0268260, виданого 26.04.2000 року за №556. Вказав, що за життя [PERSON] склала заповіт, яким заповіла йому все своє майно, до складу якого входить право на земельну частку (пай). Однак, через відсутність оригіналу документа, що посвідчує право власності спадкодавця на право на земельну частку (пай), позбавлений можливості оформити спадкові права, в зв`язку з чим змушений звернутися до суду з даним позовом. Клопотання сторін про розгляд справи в судовому засіданні з їх повідомленням у відповідності до ч.5\~ст.279 ЦПК України\~до суду не надходило. Копію позовної заяви та доданих до неї документів вручено відповідачу 10.11.2021 року, але правом надання відзиву останній не скористався. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про судовий розгляд справи, будь-яких клопотань та відзив на позовну заяву не подав, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів в порядку, передбаченому ст.ст.279,280 ЦПК України. Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення інших процесуальних дій, в тому числі забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовна заява з уточненнями підлягає задоволенню з наступних підстав. Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 02.09.2021 року у справі №615/762/21 [PERSON] визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] тривалістю 3 місяці з моменту набрання судовим рішенням законної сили. Цим же рішенням встановлено, що 05.09.1997 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Виконавчого комітету Сидоренківської сільської ради 05.09.1997 року, зареєстрований в реєстрі за №33, яким заповіла все своє майно позивачу. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Згідно довідки Валківської міської ради №03-15-50/72 від 19.04.2021 року, [PERSON] , 1914 р.н., на день смерті була зареєстрована одна за адресою: [ADDRESS] . Ч.4 ст.82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За інформацією приватного нотаріуса Богодухівського районного нотаріального округу Харківської області Левчука С.В. №1-16/405, 19.10.2021 року нотаріусом відкрита спадкова справа №89/2021 відносно майна померлої [INFO] [PERSON] [PERSON] є спадкоємцем за заповітом, посвідченим виконавчим комітетом Сидоренківської сільської ради Валківського району Харківської області 05.09.1997 року за реєстровим №33. До складу спадкового майна входить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала в колективній власності КСП «Заповіти Ілліча». Відповідно до п.п.4.15 пункту 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про Право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Згідно інформації Міжрайонного управління у Валківському та Коломацькому районах ГУ Держгеокадастру в Харківській області від 14.12.2017 року №29-20-0.23,141-1109/121-17, на ім`я [PERSON] в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП «Заповіт Ілліча» на території Сидоренківської сільської ради Валківського району 26.04.2000 року за №556 зареєстровано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ХР №0268260, який було отримано власником, про що свідчить підпис в Книзі записів. Інформація про видачу [PERSON] за вказаним сертифікатом Державного акту на право власності на землю в управлінні відсутня. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Ст.41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. Ч.2 ст.14 Конституції України та ч.2 ст.1 Земельного Кодексу України гарантується право власності на землю, яке набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Процес приватизації землі в Україні розпочинався з передачі її у власність колективних сільськогосподарських підприємств (далі КСП), сільськогосподарським кооперативам, акціонерним товариствам, створеним на базі колишніх колгоспів, радгоспів та інших державних підприємств на підставі державного акта на право приватної власності на землю з доданим до нього списком осіб, які мали право на одержання своєї частки землі. Відповідно до п.1 ст.1 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Крім того, п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно ст.2 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в п.1 ст.1 Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї. П.17 Перехідних положень ЗК України передбачає, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до п.7 Указу Президента України від 08.08.1995 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, а саме: «Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року, «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року, сформував позицію, про те, що держава під час виконання своїх функцій, щодо захисту права власності має дотримуватись принципу правомірних або законних очікувань громадян, а також утримуватись від необґрунтованого пасивного втручання у разі якщо такі очікування на оформлення права власності за особою підтвердженні будь-якими засобами, передбаченими національним законодавством. Слід зазначити, що ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні», який згідно п.1 розділу II Прикінцевих положень набрав чинності з 1 січня 2019 року, внесені зміни до законодавчих актів України, зокрема у ЗУ "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)". Згідно ч.2 ст.13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (в нинішній редакції) невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості). Відповідно до ст. 3 Закону підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). За положеннями ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який посвідчує право власності. З огляду на викладене, оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , який прийняв спадщину в передбаченому законом порядку, але через відсутність оригіналу правовстановлюючого документа позбавлений можливості оформити спадкові права в нотаріальному порядку. На підставі викладеного,

Outcome: approved