Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

30.03.2020 позивач звернувся до суду з позовною заявою та просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловою площею. В обґрунтування позову зазначено, що йому на прав власності належить квартира [ADDRESS] . В квартирі зареєстровані він, [PERSON] та його брат [PERSON] , який зібрав всі свої речі та повідомив, що знайшов собі інше житло та добровільно виїхав з квартири. В спірному приміщенні відповідач не проживає понад шість місяців без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має. З 12.07.2019 [PERSON] добровільно виїхав з квартири та з цього моменту жодного разу не відвідував квартиру. Перешкод у користування житлом відповідачу не вчинялось, замки на вхідних дверях не змінювались. Позивач зазначає, що факт реєстраціє відповідача в квартирі порушує його право на вільне розпорядження і користування майном, позбавляє можливості оформити субсидію, окрім того комунальні платежі нараховуються на кожну зареєстровану особу. У судовому засіданні позивач підтримав позовну заяву, просив задовольнити, з підстав, викладених у ній. Додатково у судовому засіданні [PERSON] пояснив, що йому не відомо де знаходиться його брав, з квартири він виїхав добровільно, речі забрав. За весь час відсутності брат не намагався повернутись до квартири, хоча замки на вхідних дверях змінені не були. Окрім того, позивач наголосив, що у разі задоволення позову, не наполягає на стягненні з відповідача судового збору. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не сповістив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи приходить до наступного: Приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.10.2005, свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.07.2017, договору дарування частини квартири від 17.04.2018 належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . (а.с. 11,12,13,14,15). Отже, встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Як вбачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач) (а.с.54). Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У відповідності до ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З акту про не проживання від 19.03.2020, підписаного [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що в кавртирі [ADDRESS] починаючи з 12.07.2019 фактично не проживає [PERSON] (а.с. 26). З наданих письмових пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] вбачається, що їх сусід [PERSON] прожива у квартирі [INFO] до середини липня 2019 року, потім він забрав свої речі та пішов. Про будь -які суперечки між сусідами - батами [PERSON] , окрім несплати [PERSON] свої частки рахунків за квартиру, не знають. З 2019 року місце проживання [PERSON] їм не відомо, в [ADDRESS] постійно мешкає та оплачує комунальні послуги [PERSON] . Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За правилами ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 ЦК України відповідно до положень якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач перешкоджає проживанню відповідача в спірній квартирі, а також, будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. У судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідач [PERSON] , за власною ініціативою і у добровільному порядку залишив квартиру та протягом тривалого часу, на момент розгляду справи, більше одного року за даною адресою не проживає. У справі відсутні відомості щодо будь-якої неправомірної поведінки позивача відносно відповідача, створення з боку позивача перешкод для проживання [PERSON] в жилому приміщенні. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 (справа № 6-57цс11). Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що [PERSON] відсутній в квартирі [ADDRESS] понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратив право користування ним, з огляду на що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного В судовому засіданні позивач, в разі задоволення позовних вимог, не наполягав на стягненні з відповідача на його користь понесених ним судових витрат по справі. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При таких обставинах суд вважає необхідним при вирішенні питання про розподіл судових витрат по справі, не застосовувати приписи ст. 141 ЦПК України, якими передбачено відшкодування в повному обсязі відповідачем позивачу понесених нею судових витрат. На підставі викладеного і

Outcome: approved