Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Предметом позову є визнання виконавчого напису № 5640, вчиненого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] 03 липня 2017 року на кредитному договорі, укладеному 05.02.2007 року між ЗАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON], заборгованості на загальну суму 56241,88 грн., таким, що не підлягає виконанню. Заяву мотивує тим, що заборгованість за договором від 05.02.2007 року, що вказана у виконавчому написі була раніше уже стягнута в судовому порядку. Кошти повністю сплачені в ході виконавчого провадження №35733558. Також, вказує про сплив строку позовної давності щодо вимог відповідача, зазначених у виконавчому написі та про незаконність вчинення виконавчих написів на кредитних договорах в безспірному порядку станом на день вчинення виконавчого напису. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві та письмових поясненнях і просив задовольнити їх. Представник відповідача позов не визнав. Подав заперечення проти позову в якому пояснив, що попри наявне рішення суду про стягнення заборгованості, зобовязання виконане не було. Дії нотаріуса вважає законними та обґрунтованими. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не зявився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх наявними у справі доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.02.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір у формі заяви про встановлення кредитного ліміту на платіжну карту. Термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії карти. 02.06.2011 року відповідач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, що утворилася станом на 28.02.2011 року. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 2-4451/11 від 26.04.2012 року позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 12531,32 грн.. Рішенням апеляційного суду Волинської області від 26.04.2012 року у справі №0308/8133/12 зміненорішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26.04.2012 року, стягнуто з [PERSON] заборгованість в сумі 10\~458,40 грн, з якої: 8\~969,11 грн тіло кредиту, 2489,29 відсотки. 12.12.2012 року головним державним виконавцем Другого відділу ДВС ЛМУЮ [PERSON] винесено постанову, якою відкрито виконавче провадження № 35733558 про стягнення з [PERSON] в користь ПАТ КБ «Приватбанк» 10\~458,40 грн. заборгованості за виконавчим листом № 0308/8133/12 від 12.11.2012 року. 24.02.2017 року старшим державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції у Волинській області [PERSON] винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 35733558. Встановлено, що згідно платіжних доручень № 16368, 16369, 16370 борг згідно виконавчого документа, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження повністю сплачено. 03.07.2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] вчинено виконавчий напис р.н. №5640 від 03.07.2017 року за заявою відповідача. Виконавчим написом стягнено заборгованість за Кредитним договором від 05.02.2007 року за період з 05.02.2007 року по 30.04.2017 року в сумі 56 241,88 грн, зокрема: 8 969,11 грн. тіло кредиту; 43 918,39 - відсотки; 200,00 - комісія, пеня; 500,00 - штраф (фіксована частина); 2654,38 - штраф (відсоток від суми заборгованості). Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Вбачається, що виконавчим написом здійснено повторне позасудове стягнення боргу, що був уже стягнутий кредитором в судовому порядку та повністю сплачений боржником за рішенням суду. За таких умов, правові підстави щодо стягнення боргу відсутні. Суд погоджується з доводами позивача відносно спливу строку позовної давності за спірним договором кредиту з огляду на наступне. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю прямо забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, що була висловлена у постанові від 20 листопада 2013 року у справі №6-126цс13, пунктом 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному звязку з самою частиною 11 статті 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.» Відповідно до правової позиції Верховного суду України, що була висловлена у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 позасудовий спосіб звернення стягнення можливий на протязі встановленого законом трирічного строку позовної давності з моменту виникнення у кредитора права на позов. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості 02.06.2011 року, перервавши перебіг строку позовної давності. Відповідачем не надано доказів переривання строку позовної давності після його звернення до суду. Таким чином, станом на день вчинення виконавчого напису сплив строк позовної давності за вимогами кредитора. Відповідно до ст.88 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус зобов'язаний: здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до цього Закону та відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України. Відповідно до ст. 46 ЗУ «Про нотаріат» нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до п. 3.3 глави 16 «Вчинення виконавчих написів» «Порядку вчинення нотаріальний дій», що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5. строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Отже, нотаріус, при вчиненні виконавчого напису, не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написом, та дотриманні стягувачем вимог закону щодо трирічного строку на звернення про вчинення виконавчого напису з часу настання у нього права на позов, чим порушив норми ст.88 ЗУ «Про нотаріат». Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Крім того, станом на 03.07.2017 року Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 визнано незаконною та нечинною\~постанову Кабінету Міністрів України N 662 від 26.11.2014 року "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів"\~в частині, зокрема, кредитних договорів, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов'язаннями. За таких умов, нотаріус взагалі не мав права вчиняти виконавчий напис за кредитним договором. Відповідно до правової позиції ВСУ, що була висловлена ним в постанові від 05.07.2017 року у справі 6-887цс17: З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Аналіз наведених обставин в їх сукупності свідчить про відсутність у нотаріуса підстав для висновку про безспірність заборгованості та правових підстав для вчинення виконавчого напису в цілому. В звязку з чим, виконавчий напис не міг бути вчинений. В той же час, відповідач, одержавши належне виконання заборгованості в межах виконавчого провадження № 35733558 на виконання рішення апеляційного суду Волинської області від 26.04.2012 року у справі №0308/8133/12, будучи достеменно обізнаним щодо наявності даного рішення суду, розміру заборгованості, стягнутої за ним, складових даної заборгованості, періоду, за який здійснено розрахунок позовних вимог, тощо, не мав права вимагати у боржника по-перше, повторного виконання одного і того ж зобовязання, по-друге повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, а оспорюваний виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає до виконанню. Крім того, відповідно до ч.1\~ст. 88 ЦПК України, підлягають до задоволення вимоги позивача про відшкодування відповідачем понесених ним судових витрат в сумі 960 грн.: 640 грн. [PERSON] сплачено при подачі позовної заяви до суду і 320 грн. витрат по оплаті судового збору за подачу заяви про забезпечення позову. \~\~\~\~ На підставі ст. 61 Конституції України ст.ст. 257, 261, 264, 266 ЦК України, ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.\~4, 5,7, 46,87,\~88 ЗУ «Про нотаріат»,

Outcome: approved