Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

25 серпня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області про визнання права власності на нежилові будівні за набувальною давністю. В обгрунтування уточнених позовних вимог [PERSON] зазначив, що 13 квітня 2000 року йому та [PERSON], як працівникам КСП «Мурафське», в рахунок заробітної плати були передані нежитлові будівлі, які в господарстві іменувались «конюшня», в звязку з чим позивач з початку 2001 року почав використовувати вказані приміщення за призначенням та підтримувати їх в належному стані. [PERSON] не бажає визнавати право власності на вказані нежитлові будівлі, оскільки позивачем були виплачені їй грошові кошти в розмірі половини вартості будівель. На даний час КСП «Мурафське» припинило свою діяльність, при цьому не виготовивши правовстановлюючі документи на вказані будівлі, натомість позивач добросовісно та відкрито володіє майном більше 16 років, в звязку з чим прохав визнати за ним право приватної власності на вищевказані нежитлові будівлі за набувальною давністю. Позивач в судове засідання не зявився, однак надав суду заяву про підтримання позовних вимог та про слухання справи у його відсутність. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подав заяву, в якій прохав слухати справу у його відсутність, позов визнав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до накладної Мурафського КСП №980 від 13 квітня 2000 року позивачу [PERSON] та [PERSON], як працівникам КСП «Мурафське» (реорганізованого в СВК «Мурафський» архівна довідка архівного відділу Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області від 27.10.2016 року №01-37/353), в рахунок заробітної плати були передані нежитлові будівлі, які в господарстві іменувались «конюшня», в звязку з чим позивач з початку 2001 року почав використовувати вказані приміщення за призначенням та підтримувати їх в належному стані. [PERSON] не заперечує проти визнання права власності на вказані нежитлові будівлі за [PERSON], оскільки вона не має ні майнових і ні фінансових претензій до останнього стосовно будівлі конюшні, про що свідчить її розписка, посвідчена 13 вересня 2016 року секретарем виконавчого комітету Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області. Також, як вбачається із матеріалів справи на комплекс нежитлових будівель за зверненням позивача РКП «Краснокутське БТІ» було виготовлено технічні паспорти на нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: село Мурафа, Краснокутського району, Харківської області по вул. Харківська № 68, про те на зазначений обєкт право власності не зареєстровано, що підтверджується довідкою РКП «Краснокутське БТІ» від 22.09.2016 року №522. Окрім цього, згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань 20.02.2006 року на підставі рішення суду внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи СВК «Мурафський», а тому даний факт перешкоджає позивачу оформити право власності на вказані нежитлові будівлі в законодавчо встановленому порядку. Також, як вбачається з довідки Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області від 17.01.2012 року, що нежитлова будівля в селі Мурафа по вулиці Харківська №68 числиться за [PERSON] та [PERSON] згідно накладної №980 від 13 квітня 2000 року. Відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебуває вся земля в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності. \~ Згідно ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Як вбачається з рішення Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області від 17 серпня 2016 року №152 «Про надання дозволу [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: с. Мурафа, вул. Харківська №68», згідно якого [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для подальшого надання в оренду з правом викупу для обслуговування не житлової будівлі, конюшня (господарський двір) із запасу земель житлової та громадської забудови в селі Мурафа вулиця Харківська, 68. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей\~15,\~16 ЦК України, а також ч. 4\~ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. Відповідно до ч. ч. 1, 4\~ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Як зазначає\~ст. 344 ч. 2 ЦК України, особа, яка заявляє про давність володіння може приєднати до часу свого володіння увесь час протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем правонаступником вона є. Згідно з п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, потрібно враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК). Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі\~ст. 344 ЦК України\~можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Характерною ознакою для визнання права власності на нерухомість за давністю володіння згідно до\~ст. 344 ЦК України\~є добросовісність. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Окрім цього, відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України ( 2004р. ) правила ст. 344 цього Кодексу про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто з 2001 року. \~\~\~\~\~\~\~\~Враховуючи, що ЦК набрав чинності з 01.01.2004 року ( п.1 " Прикінцевих та перехідних положень" ЦК ), норми статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001 року. Оцінюючи встановлені у справі обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідно до ст.ст.\~10,\~11,\~58,\~59,\~60 ЦПК України, суд знаходить доведеним, що на нежитлові будівлі ніхто не претендує, позивач відкрито, добросовісно, безперервно з 2001 року володіє нежитловими будівлями, що надає йому права набуття їх у власність за давністю володіння відповідно до правил, встановлених\~статтею 344 ЦК України. За таких підстав суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON]

Outcome: approved