Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

15.12.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON], [INFO] В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що до 01.02.2010 року вона з відповідачем перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області. У них від шлюбу з відповідачем народилась дочка [PERSON]. Вказує, що фактично шлюбні стосунки між ними було припинено ще до народження дитини. Відповідач [PERSON] не цікавиться дочкою, не піклується про неї, не бере участі у її вихованні, не відвідує вдома та в навчальному закладі, матеріально не забезпечує, нічого не купує, натомість вихованням та доглядом займається виключно позивач. Батько [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON], [INFO] Також позивач наголосила, що відповідач навіть ніколи не вітав дочку в її День народження та на інші свята, а дитина не знає свого батька і його поява у житті дитини може травмувати дитину. Вказала, що вона ніколи не перешкоджала відповідачу у спілкуванні з дитиною, відповідач жодного разу не допоміг матеріально, навіть тоді коли дитина була хвора і потребувала фінансової допомоги, натомість батько відмовив у наданні такої. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову, вказавши, що відповідач дійсно не брав участі у вихованні дитини, оскільки мати дитини перешкоджала у такому вихованні та не дозволяла йому бачитися з дитиною, починаючи з липня 2009 року і по теперішній час. Таке перешкоджання з боку позивача проявлялося в тому, що мати дитини не відчиняла двері, коли він приходив в квартиру, де мешкає дитина, при зустрічі на вулицях міста, переходила дорогу на інший бік недозволяючи наближатися до доньки, викидала дитячі речі, які він приносив своїй дочці. Зважаючи на такі обставини, він ще у липні 2009 року звертався до Хмельницького міськрайонного суду з проханням встановити в судовому порядку способи участі у вихованні доньки та визначити графік побачення з дитиною, однак на той момент позивач отримавши позов, запевнила, що не перешкоджатиме більше у спілкуванні з дитиною, тому він подав до суду заяву про залишення позовної вимоги без розгляду. Проте [PERSON] знову почала перешкоджати у спілкуванні з донькою. У зв'язку із ситуацією, що склалася, він знову звернувся до суду про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Позивач не відповідала на телефонні дзвінки, змінила номер телефону; не відповідає на листи, які він надсилав, намагаючись мирним шляхом владнати непорозуміння щодо участі у вихованні та спілкуванні з дочкою; не підтримує пропозиції укласти нотаріально посвідчений договір на утримання та виховання дитини; не надавала інформації про те, де навчається дитина, тому з початку навчання, він не мав можливості відвідати свою доньку у навчальних закладах. Вказує, що він сплачує аліменти, сплатив за навчання у класі ХДШО та ДМП, та уклав договір медичного страхування дочки з 24.09.2015 р. з ПРАТ «МетЛайф». Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Хмельницької міської ради в судовому засіданні пояснила, що позов є обґрунтованим, оскільки відповідач не піклується дитиною. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки оснований на законі, доведений зібраними документами у справі. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження Серії [NUMBER], [PERSON] народилась [INFO], її матір'ю є [PERSON], а батьком [PERSON] Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 лютого 2010 року шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно довідки вчителя методиста та директора НВК № 4 від 25.10.2016 р. вбачається, що [PERSON], який є батьком учениці [PERSON] 3-А класу за документами, за період навчання дитини жодного разу не цікавився успішністю та вихованням дитини під час навчального процесу, не приходив до школи, не забирав дівчинку після уроків, не брав участі у роботі батьківського комітету, з вчителями з приводу навчання доньки не спілкувався. Про це свідчить і попередній класний керівник [PERSON] - [PERSON], яка навчала ученицю у 1 та 2 класі. Водночас [PERSON] розповідала, що батька в неї немає і вона його ніколи не бачила. Згідно довідки директора ХДШО та ДПМ від 01.11.2016 р. вбачається, що за весь період часу навчального процесу за три роки батько [PERSON] жодного разу до школи не приходив, не спілкувався з вчителями, не цікавився здібностями та творчими успіхами своєї доньки. На творчих заходах жодного разу серед батьків класу не бачили батька [PERSON]. Із довідки лікаря від 01.11.2016 року вбачається, що за 8 років батько дитини жодного разу не приводив [PERSON] до лікаря, не цікавився її здоров'ям. Із висновку спеціаліста [PERSON] «Асоціації практикуючих психологів та психотерапевтів Хмельниччини» від 02.02.2017 р. вбачається, що [PERSON] вважає маму і цивільного чоловіка, тітку та бабусю однією цілою та повноцінною сім'єю, що свідчить про те, що дитина емоційно прив'язана до них. Почуває себе в їх оточенні захищено і спокійно. На малюнку та пісковій композиції, який виклала [PERSON], відсутній біологічний батько. Дівчинка, під час сеансу, розповідала про те, що не хоче з ним спілкуватися, оскільки вона його не знає і ніколи з ним не спілкувалася, він ніколи не цікавився справами дитини ні у школі, ні в музичній, ні в художній школах. Коли [PERSON] розповідає про рідного батька то помітно хвилюються та нервує. Емоційного зв'язку з рідним татом не має, навпаки дитина тривожиться коли про нього згадує. Сприймає його як незнайому людину. Своє майбутнє [PERSON] бачить тільки в своїй сім'ї, яка її виховала. З рідним батьком бажання спілкуватися [PERSON] не висловлює. Із консультативного висновку спеціаліста Хмельницької обласної дитячої лікарні від 03.03.2017 р. вбачається, що [PERSON] не знає свого біологічного батька, він відсутній в її житті, вона сприймає його як сторонню та незнайому людину та починає нервувати та хвилюватися, замикається у собі, при нагадуванні про такого. Дівчинка бачить себе лише при теперішній сім'ї. Рекомендовано уникати стресових ситуацій, які можуть призвести до психотравмуючого стану, діяти згідно інтересів дитини. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Судом встановлено, що батько малолітньої [PERSON]- [PERSON] разом з дитиною не проживає, до дитини не приходить, дитина не знає свого біологічного батька, за 8 років він жодного разу не приймав участі у вихованні дитини, а саме не займається її утриманням, не цікавиться життям і здоров'ям; не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не дбає про матеріальне забезпечення, підготовку до самостійного життя, не спілкується з дівчинкою, не проявляє турботи, не сприяє розвитку природних здібностей; жодного разу не цікавився успішністю та вихованням дитини під час навчального процесу, не приходив до школи, не забирав дівчинку після уроків, не брав участі у роботі батьківського комітету, жодного разу не відвідав батьківські збори, не з'являвся на урочистості та святкові заходи, які проводилися в школі для учнів та їхніх батьків, з учителями з приводу навчання доньки не спілкувався, жодним чином не проявляв інтересу до навчання дитини, здоров'ям не цікавився, при цьому із наявних у справі доказів вбачається, що [PERSON] розповідала, що батька в неї немає і вона його ніколи не бачила, що свідчить про винну поведінку батька, свідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками. Про даний факт також в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON] (вчитель початкових класів, яка вказала, що батька бачила лише раз, а саме 30.12.2016 р., який цікавився лише довідкою, а не дитиною. До цього жодного разу не бачила, а дівчинка емоційно напружується коли йде мова про біологічного батька), свідок [PERSON] (колега та сусідка позивача, яка показала, що батька дитини бачила лише один раз, коли вони гуляли, проте батько навіть не підійшов до дитини. Знає, що відповідач покинув позивача, коли та була вагітна, не допомагає дитині і не цікавиться її життям, не вітає на свята. Дитина не знає свого батька), свідок [PERSON] (допомагала з вихованням дитини, яка вказала, що жодного разу батька не бачила і він ніколи не приходив до дитини, а коли мати просила про допомогу, то батько дитини відмовив), свідок [PERSON] (друг сім'ї, яка показала, що відповідач ніколи не цікавився життям та здоров'ям дитини, жодного разу нічого не купував дитині, не допомагав матеріально, його завжди цікавило лише його матеріальне становище. Він не був на святах дитини і навіть на хрестинах, хоча його повідомляли про запланований захід), свідок [PERSON] (вихователь дівчинки, яка показала, що дівчинка на початкових порах уникала хлопчиків, оскільки у неї не було батька. Дитина батька не знає, він ніколи не цікавився її життям). Доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON], [INFO], підтвердив висновок органу опіки і піклування Хмельницької міської ради, про те що [PERSON] не піклується про фізичний та духовний розвиток дочки, здоров'я, матеріальне забезпечення, підготовку до самостійного життя, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не проявляє батьківської турботи. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно п.2 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п.16 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що мати дитини забороняла йому спілкуватися з дитиною, оскільки як встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON] за 8 років не звертався у жодну з інстанцій щодо усунення перешкод у спілкуванні з дочкою та щодо налагодження стосунків із нею, не приходив у дошкільний дитячий заклад, у школу, нічого дівчинці не купував. [PERSON] не надав жодних доказів своєї участі у вихованні дочки за 8 років. До того ж, він ні разу не спілкувався з дитиною, дівчинка його не знає. Щодо листів відповідача адресованих на адресу позивача про повідомлення місця перебування дочки [PERSON] з метою її відвідування від 29.12.2017 р., 27.01.2017 р., листа від 29.12.2016 р. з метою укладення нотаріально посвідченого договору на утримання та виховання дитини, листа відповідача адресованого Службі у справах дітей Хмельницької міської ради від 30.12.2016 р. щодо створення йому перешкод у спілкуванні з дитиною, позовної заяви до суду про визначення способів участі у вихованні дитини та встановлення графіку зустрічей від 29.12.2016 р. то такі подані лише після того, як [PERSON] пред'явила позов до [PERSON] про позбавлення батьківських прав (15.12.2016 р.). А аліменти на дитину почав сплачувати лише після ухвалення рішення про стягнення таких. До ухвалення рішення відповідач не надав жодного доказу, який би підтверджував, що він матеріально допомагав дочці [PERSON], купував їй речі, шкільне обладнання, вітав зі святами, тощо. Аліменти, які почав сплачувати відповідач (лише після рішення суду), враховуючи 8 років відсутності його в житті дитини, не є достатніми для прожиття дитини та компенсації втраченого піклування батька. Дитина позбавлена батьківського піклування, догляд за дитиною здійснює мати, яка турбується про неї та матеріально утримує. До того ж, проплату за навчання [PERSON] у класі самоокупності ХДШО та ДМП в сумі 1200 грн. від 29.12.2016 року відповідачем також було здійснено після подачі позивачем позову до суду про позбавлення батьківських прав. Суд також відхиляє твердження відповідача (лист від 13.01.2017 р.) про те, що мати одразу ж виявила бажання забрати документи дитини з ХДШО та ДМП, повідомивши, що дитина більше не відвідуватиме занять, оскільки це спростовується листом від 14.02.2017 р., так як мати повідомила, що дитина хворіє і після одуження відвідуватиме школу знову, а забирати дитину зі школи не збирається. Щодо того, що мати дитини перешкоджала відповідачу у спілкуванні з дитиною, суду не надано жодних доказів. А посилання на те, що мати ще перешкоджала у такому спілкуванні починаючи з 2009 року і що в липні 2009 року відповідачем було подано позов до суду про розірвання шлюбу та визначення способів участі у вихованні дитини та встановлення графіку зустрічей, то сам [PERSON] залишив позов в цій частині без розгляду 01.02.2010 року. До того ж, із змісту самого позову вбачається, що він лише формально поданий, оскільки не містив факту про спір, про те, що мати перешкоджала у спілкуванні з дитиною, про те, що батько звертався до органу опіки та піклування з даним питанням і що орган опіки та піклування прийняв відповідне рішення, а мати дитини ухилялася від такого виконання. Із листів поліції також не вбачається, що відповідачу чинилися перешкоди у спілкуванні з дитиною [PERSON]. Проплата у 2015 році за медичне страхування [PERSON], не свідчить про піклування батька дитиною у необхідному обсязі, не свідчить про те, що [PERSON] виховував дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини , що піклувався про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та забезпечував здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готував її до самостійного життя, хоча повинен був. Щодо пояснень свідка [PERSON] (батька відповідач) про те, що мати перешкоджала у спілкуванні з дитиною, то суд такі відхиляє, оскільки в даний період коли приходив дідусь та батько до квартири позивача, вони були відсутні вдома, так як у квартирі проводився ремонт після затоплення, що вбачається із розписки сусідки, яка затопила квартиру позивача та платіжних квитанцій на придбаний товар. До того ж, такі відвідування були зразу після народження дитини і лише декілька разів, коли нікого не будо вдома. Свідок [PERSON] давала покази не зі своїх слів, а те що чула від відповідача, тому такі покази судом не приймаються, до того ж вона не підтвердила жодного факту того, що мати перешкоджала у спілкуванні з дитиною, а те що відповідач питав у неї про дитину не свідчить про виявлення інтересу до життям дитини, оскільки такий свідок не є родичем та близькою людиною дитини і нічого не може про неї знати. Свідок [PERSON] (теперішня теща відповідача) та свідок [PERSON] (друг відповідача) лише охарактеризувала такого, про те жодного факту того, що батько допомагав та виховував дочку [PERSON] не вказали. Свідок [PERSON] (сестра відповідача) також не показала, що батько допомагав виховувати дитини, а один випадок про передачу речей не свідчить про належне виховання. За таких обставин по справі суд приходить до висновку, що відповідно до ст. 164 ч.1 п.2 СК України відповідача [PERSON] слід позбавити батьківських прав відносно дочки [PERSON]. В статті 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст. 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Суд застосовує крайню міру, позбавивши [PERSON] батьківських прав, проте з урахуванням конкретних обставин даної справи, та того, що відповідач свідомо нехтував своїми обов'язками щодо виховання дитини, зазначена міра є виправданою, з огляду на необхідність захистити інтереси дитини, яка свого біологічного батька не знає і поява його у житті дитини через 8 років може викликати стресовий стан дитини. При цьому суд враховує вік та стать дитини та ті обставини, що зміна звичних умов життя і розрив її з повноцінною родиною, з людьми, яких вона вважає своїми рідними і які в свою чергу також щиро люблять її, а також зі звичним для неї соціальним оточенням призведе до істотного психотравмуючого ефекту на дитину та до негативних наслідків, які вкрай погано позначаться на її розвитку, стані здоров'я та подальшому світосприйнятті. Згідно ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При цьому, суд зауважує, що за наявності підстав у майбутньому, відповідач, відповідно до ст.169 СК України має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Судовий збір розподіляється відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі ст. ст. 164, 165, 166 Сімейного кодексу України, та

Outcome: approved