Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

15 лютого 2020 року ТОВ «Рівнетеплоенерго» звернулось до Рівненського міського суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. В обґрунтування позову вказують, що здійснюють відпуск теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , особовий рахунок (договір) №00114723. Вказують, що проект договору про надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання як договору приєднання було розроблено ТОВ «Рівнетеплоенерго» на основі типового договору, затвердженого Постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630 та запропоновано для укладення усім споживачам міста (зокрема і відповідачеві) шляхом розміщення відповідної пропозиції в щомісячних квитанціях на оплату послуг, а також в друкованих засобах масової інформації:газета « [INFO] » випуск №67 (2039) від 10.09.2013 року та тижневик «7днів» випуск №37(1028) від 12.09.2013 року. Зазначають, що відповідач, отримавши від Товариства пропозицію про укладення договору розробленого на основі типового договору про надання послуг, продовжує і надалі користуватись послугами теплопостачання, а тому відповідний договір про надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання між ТОВ «Рівнетеплоенерго» та відповідачем слід вважати укладеним як договір приєднання, в силу вимог закону. Окрім того, зазначають, що статтею 68 Житлового кодексу України, п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово- комунальні послуги» передбачено обов`язок власника (квартиронаймача) своєчасно вносити плату за надані комунальні послуги. Частина 1 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» також зазначає, що утримання приватизованих квартир (будинків) здійснюється за рахунок коштів їх власників. Свої вимоги позивач також обґрунтовує ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів». Вказують, що власник квартири, за адресою: [ADDRESS] не оплачує за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Внаслідок чого за ним утворилась заборгованість станом на 01.11.2020р. - 74566,88 грн. У зв`язку з чим вони звертаються до суду з даним позовом. В судове засідання представник позивача не з`явилась, подала до суду заяву в якій вказала, що позовні вимоги підтримують та просять суд їх задовольнити повністю, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Про місце, дату та час судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином. Відзиву на позов відповідачем суду не подано. За наявності передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України умов суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивач здійснює відпуск теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , особовий рахунок № [NUMBER] . У відповідності до оборотної відомості по особовому рахунку № [NUMBER] , що зареєстрований за адресою [ADDRESS] на [PERSON] , станом на листопад 2020 року, нараховано за послугу централізованого опалення на суму 74566,88 грн. Отже, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Законами України «Про теплопостачання», «;Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила). Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказаний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13. Відповідно п. 18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. За правилами ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Докази звернення відповідача в установленому законодавством порядку з претензіями щодо неправильного нарахування коштів у матеріалах справи відсутні. Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ч. 1ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене, необхідно дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, виникли із грошового зобов`язання, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги. Вказане також відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2023цс15). Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню заборгованість. Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved